Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

У жовтні 2025 року АТ «АКЦЕНТ-БАНК» звернулось до суду з указаним позовом до [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 08 лютого 2017 року між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг. За умовами укладеного договору АТ «АКЦЕНТ-БАНК» надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 46,8% річних та видано платіжну картку. Посилаючись на те, що [PERSON] умови укладеного договору не виконує, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 10 жовтня 2025 року, в сумі 24070,70 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом 18375,59 грн; заборгованість за відсотками 5695,11 грн. На цій підставі звернулися до суду з вказаним позовом та просять його задовольнити, а також стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача АТ «АКЦЕНТ-БАНК» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника позивача (а.с.11). Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду заяв чи клопотань не надійшло. Представник відповідача, адвокат Дончук Д.М. в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, від нього до суду надійшов відзив, який обґрунтований тим, що 03 лютого 2017 року відповідачем була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку б/н (далі по тексту - Анкета-заява). В цьому документі клієнт ( [PERSON] ) засвідчила свої анкетні дані. Разом з тим, в Анкеті-заяві не вказано тип та номер кредитної картки, яка повинна була бути видана відповідачу, кредитний ліміт не встановлено, розмір процентів за користування кредитними коштами не зазначено. Також вказує, що Анкета-заява від 03 лютого 2017 року не містить посилання на конкретні умови кредитування, порядок та строк повернення кредиту, розмір відсотків, відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В позовній заяви позивач посилається на Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». В той же час, відповідач не підписував Умови та Правила, а тому вони не можуть братися до уваги при розгляді справи. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила обслуговування розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи договір б/н від 03.02.2017 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила обслуговування, надані Товариством Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, в Анкеті-заяві від 03.02.2017 року відсутня умова про можливість нарахування відсотків за користування кредитними коштами, тому такі нарахування незаконні. Як зазначає відповідач, згідно виписки по картці з травня 2017 по жовтень 2025 року включно Банк нараховував щомісячні платежі під назвою «списання відсотків за використання кредитного ліміту», всього було незаконно нараховано 48417,14 грн. В той же час, в Анкеті заяві від 03.02.2017 року відсутня умова про можливість нарахування відсотків за користування кредитними коштами. В той же час банк в своїй позовній заяві вказує на заборгованість в розмірі 24070,70 грн, зазначаючи її як тіло кредиту 18375,59 грн та проценти 5695,11 грн. Це означає, що позивач після нарахування відсотків протиправно перевів їх більшу частину в тіло кредиту. Тобто, до суми тіла кредиту позивачем безпідставно додавалися відсотки за користування кредитом. Вказує, що від загальної суми заборгованості зазначеної позивачем 24070,70 грн слід відняти нарахування по процентам 48417,14 грн (24070,70 48417,17 = - 24346,44 грн), тобто відповідачем переплачено позивачу кошти у розмірі 24346,44 грн. Вказщує, що окрім зазначеної Анкети-заяви відповідачка більне не підписувала жлдного документа. На цій підставі просять відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн (а.с.65-68). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази та оцінивши їх у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 08 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-БАНКУ», де відповідачка погодилася з тим, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, умовами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, які розташовані в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.11). З довідки за картками, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що відповідачці [PERSON] позивачем відкрито рахунок № [NUMBER] та видано наступні картки: № [NUMBER] строком дії до серпня місяця 2020 року; № [NUMBER] строком дії до грудня місяця 2024 року (а.с.23 зворот). Згідно з довідкою за лімітами [PERSON] на підставі кредитного договору № б/н (внутрішньобанківський референс SAMAВWFC00000866733) від 08.02.2017 за період з 08.02.2017 по 10.10.2025 встановлено кредитні ліміти: 2000,00 грн коієнтом станом на 08.02.2017; збільшено банком до 4000,00 грн 12.03.2017; збільшено банком до 5000,00 грн 28.07.2017; збільшено банком до 21000,00 грн 06.03.2020; збільшено банком до 19480,00 грн 16.01.2024, збільшено банком до 19037,00 грн 31.07.2024; збільшено банком до 18375,59 грн 30.07.2025; збільшено банком до 18400,00 грн 30.07.2025 (а.с. 23). Зі змісту виписки по картці [PERSON] за період з 08.02.2017 по 10.10.2025 по рахунку № [NUMBER] , IBAN № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] у вказаний період отримала та використовувала кредитні кошти на перерахування на інші картки, видача готівки, поповнення карткового рахунку, придбання товарів та послуг тощо. Крім цього, судом встановлено, що відповідачем здійснювалось поповнення коштів за вказаним рахунком позивачу на загальну суму 102593,52 грн (а.с.12-22). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 10.10.2025 р. становить 24070,70 грн, де заборгованість за тілом кредиту 18375,59 грн, заборгованості за відсотками 5695,11 грн та 0,00 грн - штраф (а.с. 7-10). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України). Відповідно до змісту ч.1, ч.2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі змістом ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до змісту ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 530 ЦК України регламентує, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що у наданій позивачем Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» [PERSON] 08.02.2017 р. відсутні дані про отримання кредитної картки та строк її дії, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги стягнення заборгованості, крім Анкети-заяви та самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, які розміщені на сайті: https://а-bank.com.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в A-Банку, які розміщені на сайті: https://а-bank.com.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування (а.с. 31 зворот -32). Проте, розмір відсотків за користування кредитом встановлено тільки Тарифами користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» і Умовами та Умовами та правилами надання банківських послуг, які відповідачу не були відомі, оскільки він їх не підписував. Відповідач підписав лише Анкету-заяву від 08.02.2017, яка не містила вказаних умов (а.с.11). Суд бере до уваги доводи відповідача, що матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку розуміла відповідач [PERSON] , ознайомилася і погодилася з ними та їх змістом, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Суд наголошує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що "у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже, суд ставиться критично до наданого позивачем витягу з тарифів Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», що розміщений на сайті банку та таблиці Тарифів по картці «Універсальна», «Універсальна Gold», та вважає, що у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (а-bank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Також, вони не містять будь-якого підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, оскільки суду не надано підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною четвертою ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19, Верховний Суд від 02 грудня 2020 року постанова у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20). Суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд не бере до уваги аргументи позивача, який посилається на те, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявила згоду на укладення кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами та Умовами ознайомилася [PERSON] і з ними погодилася, так як не містять підпису відповідача, тому відсутні підстави вважати, що остання була ознайомлена з ними підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування. Підпис є невід`ємним елементом і обов`язковим реквізитом письмової, у тому числі електронної, форми договору. Саме наявність підпису сторони підтверджує її намір укласти правочин, засвідчує волевиявлення учасника та забезпечує його ідентифікацію. Як убачається з матеріалів справи, Анкета-заява підписана відповідачем власноручно, однак Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, на які посилається позивач, не містять ані власноручного підпису відповідача, ані кваліфікованого електронного підпису, що унеможливлює встановлення факту ознайомлення відповідача з такими документами та надання згоди на їх умови. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, порядок їх зарахування, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в А-Банк, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року (провадження 14-131цс19). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також, суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08.02.2017 р. у вигляді Анкети-зяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Фактичне користування відповідачем коштами підтверджується наданою позивачем випискою (а.с. 12-22). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції). У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19) висловлено таку позицію: «Виписка за картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами». Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, вбачається, що відповідач отримала та використовувала кредитні кошти (знімала як готівку, так і здійснювала розрахунки в магазинах), неодноразово вносила кошти на повернення отриманого у кредит, тобто активно використовувала кредитні кошти, однак сплачені нею кошти безпідставно розподілялись банком на погашення процентів, які передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг у банку, що відповідачкою не підписані та не були погоджені, тобто не спрямовувались на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість зростала. Отже, фактично отримані та використані відповідачем кошти за вказаним кредитним договором в добровільному порядку АТ «АКЦЕНТ-БАНК» повернуті, що вбачається з долученої позивачем виписки по рахунку відповідача, за змістом якої, судом встановлено, що відповідачка в повному обсязі повернула банку кошти, які їй були надані у виді нарахованих на картку кредитних лімітів, відповідачем здійснено зарахування грошових коштів на загальну суму 102593,52 грн, з яких відбувалось погашення не узгоджених між стлоронами відсотків в розмірі 48417,14 грн, що фактично є не правомірним, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Тобто, відповідно до виписки по рахунку та розрахунку заборгованості відповідача на момент визначення позивачем суми боргу 24070,70 грн за період з 08.02.2017 по 10.10.2025 з відповідача неправомірно списано відсотки за користування кредитними коштами, їх загальний розмір становив 48417,14 грн, які не обумовлені договором, внаслідок чого утворилася сума заборгованості за тілом кредиту. в сумі 18375,59 грн, яка також не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні з урахуванням її погашення відповідачем на суму 102593,52 грн. Досліджені судом докази свідчать, що у відповідача станом на 10.10.2025 року відсутня заборгованість перед Банком за тілом кредиту у сумі 18375,59 грн, таким чином, у відповідача відсутній обов`язок сплатити позивачу зазначену у позовіі заборгованість. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, зокрема розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, позов є необґрунтований, тому суд відмовляє в його задоволенні. Також відповідачем заявлено до стягнення з позивача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Відповідно статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно статті137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно ч.8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником відповідача на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано наступні документи: - договір про надання юридичних послуг №1-09/12/25 від 09.12.2025 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою- підприємець з ознакою належної професійної діяльності само зайнята особа адвокат Дончук Дмитром Михайловичем. Вартість правової допомоги становить 5000,00 грн (а.с.71-72). - акт приймання - передачі наданих послуг №1 до договору про надання юридичних послуг №1-09/12/25 від 23.12.2025 року (а.с.73). З якого вбачається, що адвокатом надавалися такі послуги: надання усної консультації з вивчення документів 1 год (1000 грн); складання відзиву в справі №383/1317/25 4 год (4000,00 грн). Всього 5000,00 грн. - фіскальний чек №qvfaav53iAE від 25.12.2025 року, відповідно якої [PERSON] сплатила адвокату Дончук Дмитру Михайловичу 5000,00 грн, призначення платежу: відзив в справ №383/1317/25 (а.с.73 зворот). - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11534/10 від 27.05.2024 року адвоката Дончук Дмитра Михайловича (а.с.70). - ордер на надання правничої допомоги Наривончик І.В. на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги №1-09/12/25 від 09.12.2025 року адвокатом Дончук Д.М. у Бобринецькому районному суду Кіровоградської області (а.с.69). Відповідно до висловленої Верховним Судом у постанові від 09.07.2019 року у справі № 923/726/18 позиції від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до змісту п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, до яких також відносяться судові витрати на правничу допомогу, у разі відмови в позові позову - покладаються на позивача. Отже враховуючи, що стороною відповідача документально доведено, що ними понесені витрати на правову допомогу, виходячи з встановленого у самому договорі та додатків до нього розміру та порядку обчислення таких витрат, на думку суду, розмір витрат відповідача на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторін, та враховуючи те, що в задовлені позову відповлено в повному обсязі, з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України в сумі 5000,00 грн. Відповідно до вимог ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, всі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved