Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

У вересні 2024 р. позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути моральну шкоду з держави-агресора Російської Федерації. Сторони, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення не подано. Позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У зв`язку із постійними бойовими діями, бомбардуванням та ракетними обстрілами, відсутністю їжі та питної води, стражданнями Позивача та його дітей через постійний стрес, боязнь та душевні страждання, відсутність медичного забезпечення, Позивач разом із сім`єю був змушений евакуюватися. 04 березня 2022 р. Позивач приїхав до смт. Благодатне Нововолинської міської територіальної громади Володимирського району Волинської області, відповідно у цей день Позивач став на облік в cтаростаті смт. Благодатне Нововолинської міської територіальної громади Володимирського району Волинської області. Через деякий час Позивач та сім`я оформила статус внутрішньо переміщених осіб (ВПО) в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області. Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області видало нам довідки внутрішньо переміщених осіб (ВПО), а саме: [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №741-50013188442 від 23.04.2022 р. [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №751-5001481213 від 02.05.2022 р. [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №751-5001481564 від 02.05.2022 р. [PERSON] був взятий на облік Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області, як внутрішньо переміщена особа (ВПО) на підставі заяви про взяття на облік, що була подана Позивачем через Портал «ДІЯ». 12.04.2023 р. [PERSON] був знятий з обліку, як внутрішньо переміщена особа (ВПО) через Портал «ДІЯ». Позивач був взятий на облік Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області, як внутрішньо переміщена особа (ВПО) на підставі заяви про взяття на облік, що була подана Позивачем через Портал «ДІЯ». 12.04.2023 р. Позивач був знятий з обліку, як внутрішньо переміщена особа (ВПО) через Портал «ДІЯ». Таким чином, Позивач та його сім`я набули статусу внутрішньо переміщених осіб (ВПО) в смт. Благодатне, Володимирського району Волинської області. Результатом збройної агресії особисто для Позивача стала втрата для нього нормального сталого життя та роботи. Позивач до залишення постійного місця проживання був повноцінними членом суспільства, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. З початком збройної агресії проти України Позивач був позбавлений таких можливостей. Позивач є свідком, як російська військова техніка була застосована для обстрілів міста Києва та міста Василькова, українських військовослужбовців та мирного населення України. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті постійного проживання Позивача та по всій територіальній громаді Калинівської селищної ради Фастівського району Київської області суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, зникли продукти харчування та нормальна питна вода, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць. На той час дворічний син позивача [PERSON] не міг нормально харчуватися, оскільки в місці проживання та навколишніх населених пунктах не було молока та молочних продуктів. Позивач та його діти в нічний час не спали та переховувались від бомбардувань та ракетних обстрілів. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя Позивача. Як наслідок, Позивач був змушений евакуюватися. Після переїзду Позивачу довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з родичами, близькими та друзями, а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на моральному стані Позивача. Внаслідок саме збройної агресії РФ порушено низку прав Позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Множинний характер порушень прав та законних інтересів Позивача підтверджується вищевикладеним та вказує, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації в Україні порушено низку їх прав, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Позивач вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, Позивач вважає законним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі перелічені порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно Позивача. У зв`язку із тим, що Позивач зазнав моральної шкоди від збройної агресії Російської Федерації, Позивач вважає, що Російська Федерація має повністю відшкодувати йому моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно Позивача, а саме 250 000 доларів США, що 10 360 000 (десять мільйонів триста шістдесят тисяч) грн. 00 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на дату підписання позовної заяви. Відповідно до відомостей, які містяться на офіційному веб-сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates) офіційний курс 1 долару США гривні України (національної валюти) становить: 1 долар США = 41 грн. 44 коп. Позивач вважає таку суму заявленої компенсації моральної шкоди справедливою для відшкодування йому моральної шкоди Російською Федерацією за факт порушення основоположних прав людини в Україні через що йому завданий власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання і приниження через війну - змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, недосипання, постій головний біль, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. в Україні введено воєнний стан. Указ винесено у зв`язку з початком війни, яку РФ розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України. З 24 лютого 2022 р. по цей час РФ знищує, пошкоджує населені пункти України, майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані РФ, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти у яких не відбуваються військові дії. Військові дії Російської Федерації на території України визнані та засуджені рядом міжнародних організацій. Зокрема, 16 березня 2022 р. Міжнародний суд ООН встановив, що РФ має негайно зупинити військові дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 р., 17.03.2022 р. РФ відмовилася виконувати зазначене рішення Міжнародного суду ООН. Щодо нормативно-правового обґрунтування (включаючи міжнародне законодавство) позову та позовних вимог. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. За вимогами частини 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 р. застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 р. та істотно порушило чинний на момент початку збройної агресії Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 р. Відповідно до положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 р., Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р. та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 р. одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України. Відповідно до резолюцій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 р. № 68/262, "Стан справ у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)" A/RES/71/205 (2016), A/RES/72/190 (2017), A/RES/73/263 (2018), A/RES/74/168 (2019), A/RES/75/192 (2020), а також «Проблеми мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, а також частини Чорного та Азовського морів» A/RES/73/194 (2018), A/RES/74/17 (2019), A/RES/75/29 (2020), які підкреслюють нелегітимність проведення в Автономній Республіці Крим референдуму, визнають Автономну Республіку Крим та місто Севастополь територією, тимчасово окупованою Російською Федерацією, і закликають міжнародне співтовариство не визнавати будь-яку зміну статусу Автономної Республіки Крим і міста Севастополя на основі результатів зазначеного референдуму. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Агресія проти України» A/RES/ES-11/1 від 2 березня 2022 р., якою визнається, що росія вчинила агресію проти України, порушивши базові норми ООН, і якою від Російської Федерації вимагається припинити збройну агресію проти України, включаючи також деокупацію Криму та Донбасу, негайно, повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно визнаних кордонів. Відповідно до проміжного рішення Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16 березня 2022 р., Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй на найвищому юридичному рівні констатовано факт вторгнення росії на територію України. Верховною Радою України було прийнято Заяви про порушення російською федерацією на тимчасово окупованій нею території України основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема "Про утиски та недотримання прав українців у Росії та невідкладні заходи щодо задоволення національно-культурних та мовних потреб закордонних українців" від 17 червня 2014 р. № 1331-VII, «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України» від 22 липня 2014 р. № 1596-VII, «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму» від 22 липня 2014 р. № 1597-VII, «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 р. № 145-VIII, "Про невизнання Україною легітимності виборів до Державної думи Федеральних зборів Російської Федерації сьомого скликання, їх результатів і правових наслідків та, відповідно, складу, повноважень, актів та рішень Державної думи Фдеральних зборів Російської Федерації сьомого скликання» від 20 вересня 2016 р. № 1527-VIII, «Щодо невизнання Україною легітимності виборів Президента Російської Федерації на тимчасово окупованих територіях України - Автономній Республіці Крим та місті Севастополі" від 22 березня 2018 р. № 2371-VIII, «Щодо невизнання легітимності так званих місцевих виборів на тимчасово окупованих територіях України - в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі» від 11 вересня 2019 р. № 66-IX, «Щодо нелегітимного проведення загальноросійського голосування по поправках до Конституції Російської Федерації на тимчасово окупованій території України - в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також залучення до голосування мешканців тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях з незаконно виданими паспортами громадянина російської федерації» від 17 липня 2020 р. № 806-IX, «Щодо невизнання легітимності так званих місцевих виборів на тимчасово окупованих територіях України - в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі» від 30 вересня 2020 р. № 932-IX, «Щодо незаконного затримання першого заступника голови Меджлісу кримськотатарського народу Нарімана Джелялова та інших представників корінного кримськотатарського народу на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя державою-агресором оосійською федерацією" від 10 вересня 2021 р. № 1749-IX, «Щодо нелегітимності виборів депутатів Державної Думи Російської Федерації 2021 року» від 22 вересня 2021 р. № 1773-IX. Відповідно до статті 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У статті 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Відповідно до статті 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Таким чином, обов`язок держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. У преамбулі Статуту Організації Об`єднаних Націй визначено, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Відповідно до пункту 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 р., визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Відповідно до пункту 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пунктом 122 Резолюції підкреслено, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до статті 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016 р., кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку Таким чином, силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 р. є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 р. За змістом частини 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII(2148-08) від 19.10.1973 р.) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 р. № 760/17232/20-ц (61-15925св21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітету та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 р. Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 р. у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 р. у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України». У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. РФ, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ. Пунктом 2 Будапештського меморандуму рф взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Отже, Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди. У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутим та вирішеним судом України як належним та повноважним судом. Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 р. № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України). Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа яка отримала від держави Україна або від іноземної держави статус внутрішньо переміщеної особи, біженця/тимчасового захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війні, яку здійснює РФ. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку про задоволення позову [PERSON] до держави російська федерація про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 15 140,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved