Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні, в якому вказав, що працював на ТОВ "БК "Будальянс Груп" в період з 15.07.2022 по 12.09.2024 року на посаді дорожнього робітника 5 розряду. Наказом №213/к/тр від 12.09.2024 його було звільнено, однак в день звільнення йому як працівнику підприємства не було виплачено всі належні суми передбачені на день звільнення. Таким чином, у відповідача наявна заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01.03.2024 по 12.09.2024 року на загальну суму 65179 грн. 93 коп. Зазначене не оспорюється, а відтак, не підлягає доказуванню та підтверджено довідкою наданою йому відповідачем. Як вбачається з доданих матеріалів, то його представник звертався з запитом до відповідача про надання довідки про заборгованість, але відповідач ніякої інфрмації на момент подачі позову не надіслав. В подальшому він змушений був звернутися до ПФУ, де отримав довідку форми ОК-5 від 13.08.2025 року, згідно якої заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати йому при звільненні, становить 65179 грн. 93 коп. Позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену суму заробітної плати, у розмірі 65179 грн. 93 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник позивача подав заяву, в якій вказав, що сторона позивача просить розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи, відзив на позов та інших заяв, заперечень не подав. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.07.2022 року працював на посаді дорожнього робітника 5 розряду в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Будальянс Груп", згідно наказу №91/к/тр від 14.07.2022 р., що підтверджується відомостями з трудової книжки [NUMBER] . 12.09.2024 року [PERSON] був звільнений з роботи із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням згідно наказу №213/к/тр від 12.09.2024 року. Звертаючись із позовом, [PERSON] зазначив, що за період з 01.03.2024 по 12.09.2024 йому були невиплачені відповідачем всі належні суми при звільненні. Згідно довідки форми ОК-5 від 13.08.2025 року [PERSON] була нарахована заробітна плата за березень 2024 в розмірі 21200,00 грн., за квітень 2024 року в розмірі 23004,12 грн., за травень 2024 року в розмірі 8118,12 грн., за червень 2024 року - 0,00 грн., за липень 2024 року - 0,00 грн.; за серпень 2024 року - 0,00 грн.; за вересень 2024 року в розмірі 12857,69 грн., із вказаних нарахувань було здійснено сплату страхових внесків. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Ст.94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.22 цього Закону та ст.97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (ст.15 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач не надав суду належних та достовірних доказів виплати всіх належних при звільненні позивачу сум, доводи позивача не спростував. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Відповідно до приписів ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст.137 ЦПК України). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви додано договір про надання правової (правничої) допомоги від 02.04.2025 року, додаток 1 (опис наданих послуг) до договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.04.2025 року, квитанція до прибуткового касового ордера №12/09 від 12.09.2025 року, посвідчення адвоката, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги. Отже, розмір вказаних витрат є документально підтвердженим та доведеним, підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved