Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

У грудні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача суми переплати пенсії в розмірі 131844,24 грн та судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримував пенсію по інвалідності ІІІ групи з 14.08.2023, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, терміном по 31.10.2024, на підставі заяви від 30.10.2023, виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 509410 від 20.10.2023. В подальшому пенсія поновлювалася на основі виписки з акту медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 524323 від 12.11.2024, терміном по 31.10.2025. Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 25.02.2025 № В1013, відповідача не визнано особою з інвалідністю з 14.08.2023. На підставі зазначеного, рішенням Головного управління від 12.09.2025 було перераховано пенсію відповідача, у зв"язку з чим утворилася переплата надміру виплаченої пенсії по інвалідності за період з 14.08.2023 по 30.09.2025 у сумі 131844,24 грн. Листом від 18.09.2025 № 1400-0403-8/79058 відповідача було повідомлено про переплату пенсії та необхідність її повернення на рахунок позивача. Оскільки відповідач добровільно не відшкодував вказані кошти, позивач звернувся до суду із позовом про їх стягнення у примусовому порядку. 15.12.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву (№ 10467/25-Вх від 15 грудня 2025 року), в якому останній просив в позові відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн. Зазначає, що у вересні 2025 року відповідач через перегляд відомостей у особистому кабінеті Пенсійного фонду України дізнався, що рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 25.02.2025 № В1013 його не визнано особою з інвалідністю з 14.08.2023. Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач діючи через свого представника, звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров"я України" про визнання протиправним та скасування рішення від 25.02.2025 № В1013. На вказаний час по справі не прийнято остаточного рішення. Відповідач жодного разу не отримував будь-яких повідомлень, листів чи будь-якої іншої кореспонденції від Державної установи "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров"я України" про необхідність прибуття до вказаного закладу з метою проходження повторного оцінювання, а тому вважає що рішення Центру оцінювання функціонального стану особи № В1013 прийнято всупереч установленому порядку, є протиправним. Вказує, що в позовній заяві позивача відсутні докази того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав позивачу недостовірні дані під час нарахування та виплати йому пенсії по інвалідності. Визнання неправомірними та відміна довідок до актів огляду МСЕК, на підставі яких відповідачу здійснювалось нарахування пенсії, у зв"язку із правопорушеннями, допущеними експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи, не свідчать про наявність в діях відповідача недобросовісності, яка полягала у наданні недостовірних відомостей для призначення пенсії по інвалідності. Також не встановлено наявної іншої необхідної умови, а саме рахункової помилки з боку позивача, що проводив виплату пенсії, та така обставина не обґрунтована належними та допустимими доказами. Крім того, зазначає що рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи № В1013 скасовано інвалідність відповідача з 14.08.2023 в межах його огляду медико-соціальної експертної комісії, яка діяла до 01.11.2024, та у вказаному рішенні не вказується про скасування інвалідності, яка була встановлена з 12.11.2024 та діяла до 01.11.2025 (а.с. 38-42). Представник позивача в судове засідання не з"явився, зідно поданої письмової заяви просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу, посилаючись на обсавини викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримував пенсію по інвалідності IIІ групи з 14.08.2023, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV (далі Закон №1058) терміном по 31.10.2024, на підставі заяви відповідача від 30.10.2023, виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 509410 від 20.10.2023, виданої міжрайонною медико-соціальною експертною комісією №2 Миколаївської обласної ради (а.с. 15-17). Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 509410 від 20.10.2023, [PERSON] з 14.08.2023 встановлена третя група інвалідності до 01.11.2024 (а.с. 13). В наступному пенсія поновлювалася на підставі виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 524323 від 12.11.2024, виданої міжрайонною медико-соціальною експертною комісією №2 Миколаївської обласної ради, нарахування та виплату пенсії відповідачу поновлено терміном по 31.10.2025 (а.с. 18). Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 524323 від 12.11.2024, [PERSON] за повторного огляду встановлена третя група інвалідності до 01.11.2025 (а.с. 14). Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання фукнціонального стану особи Державної установи "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров"я України" від 25.02.2025 № В1013, відповідача не визнано особою з інвалідністю з 14.08.2023 (а.с. 19 зворот - 20). Відповідно до рішення позивача від 12.09.2025 про перерахунок пенсії та довідки про розмір переплати, [PERSON] за період з 14.08.2023 по 30.09.2025 отримав пенсію по інвалідності у загальному розмірі 131844,24 грн (а.с. 10, 18 зворот - 19). Листом від 18.09.2025 №1400-0403-8/79058 відповідача повідомлено про переплату пенсії за період з 14.08.2023 по 30.09.2025 у розмірі 131844,24 грн та необхідність її повернення на розрахунковий рахунок Головного управління (а.с. 21). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що оскільки відповідач у добровільному порядку не повернув переплату по пенсії, то вказана сума підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (ч. 1 ст. 4 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», далі Закон №1058). Відповідно до ст. 9 Закону №1058, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності, пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров`я, внаслідок: а) трудового каліцтва або професійного захворювання; б)загального захворювання ( втому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства). Пенсії по інвалідності призначаються незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи (ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058 затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1(далі за текстом Порядок № 22-1). У розділі ІІ Порядку № 22-1 встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії. Згідно із п. 2.2. до заяви про призначання пенсії по інвалідності додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу, тобто документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; документи про стаж; індивідуальні відомості про застраховану особу, додані органом, що призначає пенсію; відомості про місце проживання особи. Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержану ним від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК (абзац 2 п. 2.2. Порядку № 22-1). Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно ст. 50 Закону №1058, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відповідно до п. 3 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними, до стягнення, затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України № 6-4 від 21 березня 2003 року із змінами, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже ст. 50 Закону №1058 встановлено дві підстави для повернення пенсіонером сплачених йому пенсійних виплат: коли має місце зловживання з боку самого пенсіонера, який надав недостовірні дані, що впливають на призначення пенсії; або коли такі дані були наданні страхувальником. Зловживанням є умисні протиправні дії пенсіонера, спрямовані на безпідставне отримання пенсій, або отримання пенсії у більшому, ніж визначено законом, розмірі. Згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку. Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону №1788-ХІІ є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які йому було достовірно відомо. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2016 року у справі №686/26486/14-а та постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №340/644/15-а та від 21 лютого 2020 року у справі №173/424/17(2-а/173/41/2017). Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити, що факт переплати пенсії, що враховуються при її обчисленні, відбувся у зв`язку із поданням пенсіонером завідомо недостовірних відомостей. Оцінюючи докази, що свідчать про можливе зловживання, суду слід виходити з презумпції дійсності документів, наданих для призначення/перерахунку пенсії, та презумпції добросовісності заявника. Ці презумпції може бути спростовано на підставі доказів, що доводять умисел заявника на отримання пенсії без законних для цього підстав. Правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-91цс14 (постанова від 02 липня 2014 року) визначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Тобто, до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц та постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц зазначено, що: «правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум». Суд зазначає, що обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у п.1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Так, суд погоджується з доводами представника відповідача, шо позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів подання відповідачем до органів Пенсійного фонду України завідомо неправдивих документів, які стали підставою для призначення пенсії, а також зловживання з боку відповідача, або його недобросовісності. Варто зауважити, що пенсійні виплати відповідачу були призначені та виплачені на підставі визнання його особою з інвалідністю в межах строку їх дії з 14.08.2023 до 31.10.2025. В пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії» (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що прийняття рішення про призначення пенсії та сам факт здійснення надміру виплаченої пенсії, здійснено внаслідок поведінки відповідача, яка б містила ознаки зловживань чи за своїм характером була недобросовісною, а відтак виплачені пенсійні виплати не підлягають поверненню. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву представник відповідач просив вирішити питання про судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. Так, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Положеннями 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Повноваження адвоката Бойченка Г.А. підтверджені договором про надання правничої допомоги від 11.12.2025 та ордером на надання правничої допомоги серії ВЕ № 1178207 від 11.12.2025 (а.с. 35-370. Як вбачається з договору про надання правничої допомоги від 11.12.2025, укладеного між адвокатом Бойченком Г.А. та [PERSON] , за цим Договором адвокат бере на себе зобов"язання надавати правову допомогу, а саме здійснення представництва клієнта як відповідача у Снігурівському районному суді Миколаївської області за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до [PERSON] про стягнення надміру виплачених сум пенсії по цивільній справі № 485/2330/25, провадження № 2/485/1033/25, а клієнт зобов"язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі (п. 1.1. Договору). За змістом п.п. 4.2 Договору, за правову допомогу, передбачену в п.1.1 Договору, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги є фіксованим та складає 12000,00 грн. Відповідно детального опису виконаних робіт від 15 грудня 2025 року згідно договору про надання правничої допомоги від 11 грудня 2025 року, адвокатом Бойченко Г.А. в рамках виконання угоди виконано наступне: складено заяву про вступ в справу в якості представника відповідача та подано через систему "Електронний суд" до Снігурівського районного суду 1 година; ознайомлення з позовною заявою та долученими до неї доказами 3 години; вивчення судової практики 3 години; складання та направлення адвокатського запиту до Центру оцінювання функціонального стану особи 1 година; складання позовної заяви 5 годин (в судовому засіданні представник відповідача уточнив, що "позовна заява" вказано помилково та малось на увазі "відзив"); подання позовної заяви до Снігурівського районного суду через систему "Електронний суд" 1 година (запланований час) (в судовому засіданні представник відповідача уточнив, що "позовна заява" вказано помилково та малось на увазі "відзив"); складання заяви про зупинення провадження в справі 1 година (запланований час). Разом витрачено часу 15 годин 00 хв. сума (згідно договору) 12000,00 грн (а.с. 47). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд звертає увагу на відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved