Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

В жовтні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Шериф-Розмінування» в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 8 211 грн. 56 коп. компенсації за невикористану відпустку, 105 577 грн. 20 коп. середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку станом на 13 жовтня 2025 року, 15 000 відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що 20.08.2024 року позивач був прийнятий на роботу за сумісництвом на посаду менеджера з підбору персоналу, з 21.08.2024 року з оплатою праці згідно штатного розкладу. Згідно з наказом від 31.03.2025 позивач був звільнений за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. В наказі про звільнення було зазначено про виплату компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 21.08.2024 по 31.03.2025 14 календарних днів. Однак, станом на 13 жовтня 2025 року виплата не здійснена, тому позивач звернувся з позовом до суду. Щодо моральної шкоди, то такі неправомірні дії відповідача призвели до погіршення майнового стану позивача, залишення сім`ї без засобів до існування, все це завдало йому моральних страждань, яку позивач оцінив у 15 000 грн. 10 листопада 2025 року представником відповідача надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем невірно проведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку, а Товариством в повному обсязі було проведено розрахунок під час звільнення, що підтверджується платіжним дорученням. За березень 2025 року [PERSON] було нараховано та виплачено 7000 грн. авансу та 14 622 грн. заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Оскільки всі виплати проведено під час звільнення, то немає також підстав для відшкодування моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові. Суду пояснив, що він не погоджується із розрахунками відповідача та його довідками, оскільки йому не було відомо та не визначено, яка заробітна плата нараховувалась щомісяця, відповідач міг нараховувати і виплачувати різні суми, жодного розрахункового документу він не отримував в день звільнення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав наведених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки з позивачем проведено розрахунок в день звільнення. Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, дослідивши письмові докази та їх оригінали у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно заяви [PERSON] від 20.08.2024 його було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду менеджера з підбору персоналу, з 21.08.2024 з оплатою праці згідно штатного розкладу, що підтверджується копією наказу директора ТОВ «Шериф-Розмінування» № 30-к від 20.08.2024 (а.с.55, 53). Згідно заяви [PERSON] від 17.03.2025 його було звільнено з посади менеджера з підбору персоналу за сумісництвом за власним бажанням з 31.03.2025, що підтверджується копією наказу директора ТОВ «Шериф-Розмінування» № 18-к від 31.03.2025 (а.с.56, 54). Отже, позивач працював у відповідача з 21.08.2024 по 31.03.2025 року. На протязі всього часу роботи позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується відповіддю з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, яка отримана судом самостійно, довідкою про доходи, яка надана представником відповідача та довідками форми ОК-5, які надані позивачем. Як вбачається із цих довідок суми доходів у них всі одинакові, суми сходяться у трьох документах. Отже, можна зробити висновок, що заробітна плата позивачу виплачувалась стабільно та вчасно, розмір заробітної плати повинен був бути відомий позивачу. В наказі про звільнення від 31.03.2025 зазначено, що під час звільнення позивачу слід виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 24.09.2024 по 31.03.2025 14 календарних днів. Позивач стверджує, що така компенсація йому не виплачена до цього часу. Але, такі твердження позивача є безпідставними, оскільки до матеріалів справи представником відповідача додані докази того, що така компенсація виплачена в березні місяці в сумі 7881 грн. 72 коп., що підтверджується довідкою про доходи, відповіддю з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, яка отримана судом самостійно, витягами з системи бухгалтерії підприємства, платіжною відомістю наданою АТ «Перший Український міжнародний банк». Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Середня заробітна плата для компенсації за невикористану відпустку обчислюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. (абз. 1 п. 2 Порядку №100). Положенням абзацу третього пункту 2 Порядку № 100 визначено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. З наведених вище положень законодавства вбачається, що розрахунковим періодом для визначення розміру компенсації [PERSON] за невикористану відпустку є період трудової діяльності з вересня 2024 року по лютий 2025 року, включно. Так, згідно відомостей про доходи, що в свою чергу підтверджується і довідкою форми ОК-5, в період з вересня 2024 року по лютий 2025 року, ТзОВ «Шериф-Розмінування» було нараховано [PERSON] - 101 900 грн. В свою чергу, кількість днів в наведеному розрахунковому періоді становить 181. Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку [PERSON] було нараховано за наступною формулою: 101 900 грн. / 181 (к-сть календарних днів за цей період) * 14 (к-сть днів невикористаної відпустки) = 7881,72 23%(податки) = 6068,92 грн. За березень 2025 року ТзОВ було нараховано та сплачено [PERSON] 7000 грн. авансу та 14 622,92 грн. (з яких 8 554 грн. заробітна плата та 6068,92 грн. компенсація за невикористану відпустку.). З огляду на викладене, вбачається, що ТзОВ «Шериф-Розмінування» було проведено розрахунки з [PERSON] в повному обсязі, що підтверджується платіжними відомостями від 17.03.2025 р. № 5 та від 02.04.2025 р. № 6 Суд з`ясував у позивача чи він не погоджується із нарахованою сумую компенсації, але позивач ствердив, що компенсація взагалі не була виплачена. Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку в день звільнення, не спростовано доказів, які надані представником відповідача про виплату такої компенсації. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивачем не доведено, що його права були порушено, що компенсація йому не виплачена, тому у задоволенні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8 211 грн. 56 коп. слід відмовити. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Оскільки не підлягає задоволенню вимога про виплату компенсації, які виплачена позивачу під час звільнення, то немає і підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок проведено вчасно та в повному обсязі. Вимогу щодо відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з порушенням його прав, про які заявлено у цьому позові. А оскільки у задоволенні позову відмовлено, то підстави для відшкодування такої шкоди також відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір залишається за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed