Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя в сторін не складлсь, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, фактичні шлюбні відносини припинено, а тому позивач просить розірвати шлюб. Крім того, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання сина, а тому просить також стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу просить залишити їй дошлюбне прізвище - " [PERSON] ". Ухвалою суду від 05.11.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відзиву не подано. Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] підтверджено, що 29.05.2020 сторони зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 30. Прізвища подружжя після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню, оскільки примирення та збереження шлюбу не можливе, на чому наполягає позивач та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене, встановлені судом обставини, а також те, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на його утримання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений сплачений судовий збір в розмірі 968,96 грн., а також 1211,20 грн. судового збору на користь держави. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судув своїй постанові від 23.11.2020 в справі № 638/7748/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи те, що справа не містить доказів документального підтвердження витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про їх стягнення з відповідача у заявленому розмірі.

Outcome: approved