Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилася дитина - син [PERSON] [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, він з дружиною намагався налагодити дружні відносини в інтересах сина, всілляко заохочував сина спілкуватися з мамою, телефонувати до мами. Однак, після 24 лютого 2022 року відповідач виїхала до Польщі, сином не цікавиться. На даний час відповідач будує інше життя та не цікавиться інтересами дитини, не виконує обов`язків по вихованню сина, не цікавиться навчанням сина. Беручи до уваги вказані обставини, позивач [PERSON] просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] [INFO] . Представник позивача адвокат Виноградова-Мацнєва Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила суд задоволити позовну заяву в повному обсязі, позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] [INFO] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 10 грудня 2024 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона позовні вимоги визнає. Представник третьої особи в судовому засіданні просила суд в позові відмовити та прийняти рішення, яке буде відповідати інтересам дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.27). Як вбачається із долученого до позовної заяви акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 22 березня 2024 року, із досліджених матеріально-побутових умов проживання, комісія дійшла висновку, що [PERSON] потребує належної уваги з боку мами. Згідно характеристики, виданої на ім`я [PERSON] вбачається, що [PERSON] на даний час проживає з батьком [PERSON] , так як мама, [PERSON] , на даний час вже два роки за кордоном та не проживає з ними. Батько, [PERSON] виконує свої обов`язки сумлінно, постійно цікавиться успіхами свого сина, бере участь у вихованні та розвитку дитини, співпрацює зі школою та відвідує батьківські збори, завжди готовий прийти на допомогу класу та школі. Мати, [PERSON] , за весь час, який перебуває за кордоном, не цікавиться розвитком дитини та його успіхами в навчанні. За словами [PERSON] , мати вже як півроку не бере участі у його вихованні та не телефонує йому (а.с.19). Згідно акту обстеження умов проживання від 08 травня 2024 року вбачається, що в сім`ї батька створені умови для сина [PERSON] . Батько дитини [PERSON] з матір`ю дитини [PERSON] шлюб не розривали. [PERSON] із його сином, з їх слів, проживають в квартирі, яка належить родичам дружини (а.с.36 на звороті). Як вбачається із висновку Органу опіки та піклування, при вивченні документів з даного питання встановлено таке. В шлюбі [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Сім`я [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Однак, після 24 лютого 2022 року, мати дитини [PERSON] , виїхала за межі країни до Польщі та, зі слів позивача, перестала приділяти належну увагу сину. На даний час [PERSON] разом з сином [PERSON] продовжують проживати у квартирі за зазначеною адресою. Зі слів [PERSON] та інформації з Єдиного Контакт-центру судової влади України батьки дитини продовжують перебувати у офіційному зареєстрованому шлюбі, батько дитини з позовом до матері про стягнення аліментів на утримання сина не звертався, тощо. Службою у справах дітей Дубровицької міської ради 10 травня 2024 року через додаток Viber за мобільним [NUMBER] , [PERSON] надіслано повідомлення щодо її участі у вихованні, спілкуванні та утриманні сина [PERSON] , а також наголошено на тому, що ухилення від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення батьківських прав. Повідомлення нею було прочитано. 12 липня 2024 року у вищезазначений спосіб [PERSON] повідомлено про розгляд в Дубровицькому районному суді справи щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина, а також висловлено прохання озвучити її думку з даного питання та повідомити, чи бере вона участь у вихованні, утриманні дитини тощо. Однак на обидва зазначені повідомлення [PERSON] не відреагувала. Будь-які інші контактні дані [PERSON] в служби у справах дітей відсутні. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 вересня 2024 року, батько дитини [PERSON] на запитання членів комісії відповів, що не має наміру звертатися до суду про розірвання шлюбу з матір`ю дитини [PERSON] та стягнення з неї аліментів на утримання сина, оскільки проживає в умебльованій квартирі родичів дружини, і у разі розлучення змушений буде переїхати з зазначеного житла, а це передбачає додаткові витрати. Також [PERSON] повідомив, що за час спільного проживання з дружиною вона завжди належним чином займалася вихованням сина, лише близько 1 року стала ухилятися від виконання батьківських обов`язків. Члени комісії з питань захисту прав дитини висловили думку, що на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав матері є передчасною, оскільки не встановлено вагомих підстав доцільності позбавлення її батьківських прав. Окрім того в діях батька прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин ' зі своєю дружиною. Позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків і має застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення батьками від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосовано в інтересах дитини. В зазначеній справі налагодження родинних зв`язків, близьких та довірливих відносин у сім`ї буде лише сприяти позитивному результату у долі дитини. Непорозуміння між батьками не можуть бути підставами для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Тому, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її син [PERSON] , на даний час є недоцільним та не відповідає інтересам дитини (а.с. 69-71). Ухвалою суду від 04 березня 2025 року було витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України громадянкою України [PERSON] , протягом 2024-2025 років. Як вбачається із листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за №19/24123-25-Вих від 25 березня 2025 року, відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою України [PERSON] [INFO] , у період з 01 січня 2024 по 25 березня 2025 року, не виявлено (а.с.123). Під час судового розгляду позивач [PERSON] був допитаний як свідок та суду пояснив, що він та відповідач є батьками дитини [PERSON] [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, він з дружиною намагався налагодити дружні відносини в інтересах сина, всілляко заохочував сина спілкуватися з мамою та телефонувати до неї. Однак, після 24 лютого 2022 року відповідач виїхала до Польщі. На даний час відповідачка будує інше життя та не цікавиться інтересами дитини, не виконує обов`язків по вихованню сина, не цікавиться життям та навчанням сина. Позивач [PERSON] просить суд позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Також повідомив, що за час спільного проживання з дружиною вона завжди належним чином займалася вихованням сина, лише близько 1 року стала ухилятися від виконання батьківських обов`язків. Під час судового розгляду судом у присутності представника органу опіки та піклування було заслухано малолітню дитину [PERSON] , який повідомив про те, що проживає з татом, а його мама проживає окремо, водночас він за нею дуже сумує та бажає, щоб мама до нього повернулася. Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно зпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України,Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частиною 1 статті 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22. Також, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 12 лютого 2024 року усправі №202/1931/22 та інші). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини 4 статті 10 Цивільного процеуального кодексу України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі за заявою "MAMCHUR v. UKRAINE", № 10383/09, § 100). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення від 18 грудня 2008 року у справі за заявою "Saviny v. Ukraine", № 39948/06, § 50). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі за заявою "HANT v. UKRAINЕ",№ 31111/04, § 54). Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Досліджені судом докази дійсно підтверджують обставини проживання малолітнього сина сторін по справі з батьком [PERSON] , утримання батьком дитини та виконання ним батьківських обов`язків щодо неї, а також окреме від останніх проживання матері дитини [PERSON] . Такі докази дають суду підстави вважати, що відповідачка у певній мірі дійсно не виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина [PERSON] . Водночас позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї, а також те, що факти ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків мають абсолютний та незворотній характер. Судом не встановлено таких обставин,які б на даний час беззаперечно свідчили про неможливість перегляду [PERSON] своїх життєвих цінностей, зміни ставлення до покладених на неї обов`язків по вихованню дитини, відновлення необхідних зв`язківз нею, що є необхідним для малолітнього [PERSON] , який, як установлено в ході розгляду справи, сумує за мамою та бажає, щоб мама до нього повернулася. Наведені позивачем факти в обґрунтування заявленого позову без наведення дійсних причин тих чи інших дій чи бездіяльності, вчинених відповідачкою по її ухиленню від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, на думку суду, не підтверджують свідоме ухилення матері від виконання обов`язків по вихованню дитини, так як із них не прослідковується усвідомлений намір відповідачки допускати таку бездіяльність чи певні дії по відношенню до дитини із метою припинення виконання нею батьківських обов`язків. Під час розгляду даної справи суду достовірно не вдалося з`ясувати дійсні причини вищезазначеної бездіяльності та установлених недостатніх дій відповідачки по невиконанню нею її батьківських обов`язків через нез`ясування певних відомостей від самої [PERSON] , а отримані відомості від сторони позивача та представника органу опіки та піклування, наявні у справі письмові докази не містили усіх необхідних даних. Суд наголошує, що втручання держави у сімейне життя шляхом позбавлення батьківських прав має бути виправданим наявністю гострої соціальної необхідності. У цій справі така необхідність відсутня з огляду на те, що дитина проживає в безпечному середовищі разом із батьком, який забезпечує її всім необхідним. Відсутність матері у житті дитини, хоч і є негативним фактором, однак на цьому етапі не створює безпосередньої загрози життю чи здоров`ю малолітньої, яка б вимагала негайного розриву сімейних зв`язків без спроби їх збереження. Гостра соціальна необхідність у позбавленні батьківських прав виникає тоді, коли подальше збереження батьківських прав суперечить інтересам дитини настільки, що завдає їй реальної шкоди. У цій справі поведінка матері характеризується пасивною бездіяльністю та самоусуненням, а не активними шкідливими діями по відношенню до дитини (насильство, жорстоке поводження, втягнення у злочинну діяльність тощо). За таких обставин, застосування крайнього заходу впливу є непропорційним до характеру порушення, оскільки потенціал для виправлення поведінки відповідачки ще не вичерпано. При цьому, суд в розрізі встановлених обставини даної справи бере до уваги висновок органу опіки та піклування. Оцінюючи доводи сторони позивача, суд керується нормами частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, судом не досліджено доказів, які б свідчили про вказані позивачем та його представником обставини. Позивачем також не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав. Суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно її малолітньої дитини не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати відповідачку до належного виконання своїх обов`язків. Суд критично оцінює наведені позивачем доводи як безумовну підставу для позбавлення батьківських прав, так як розірвання сімейних зв`язків є невиправданим без попередньої спроби корекції поведінки матері. На думку суду, таке рішення буде в інтересах дитини, адже позбавлення матері на будь-який зв`язок з дитиною, а останньої - права на материнське піклування та виховання, є крайнім, тобто останнім зі всіх можливих заходом, який не може бути виправдано виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Таке рішення надасть можливість відповідачці змінити свою поведінку, яка перешкоджає належному забезпеченню та вихованню дитини, а дитині - зберегти свої родинні зв`язки, реалізувати природне право на батьківське піклування та підтримку. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed