Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

07.07.2025 р. позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 24 025,22 грн та судовий збір по справі у розмірі 3 028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №224068694 від 12.10.2024 року за умовами якого страховик прийняв страховий захист цивільну-правову відповідальність водія ТЗ «BMW 520I» д.н.з. [NUMBER] . В подальшому, 27.03.2025 року сталося ДТП за участю застрахованого ТЗ BMW 520I» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача, якого постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2025 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Так, 29.03.2025 року потерпіла особа звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі звіту про незалежну оцінку вартості майнового збитку, завданого власнику майна, сума майнового збитку становила 37 950,26 грн. Оскільки виплата страхового відшкодування була здійснена безпосередньо на рахунок потерпілої особи, то у відповідності до абзацу 2 ст. 36.2. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із розміру матеріального збитку було також вирахувано ПДВ, сума страхового відшкодування становить 31 625,21 грн, а також враховуючи суму франшизи у розмірі 2 600,00 грн., ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило потерпілій особі суму страхового відшкодування у розмірі 24 025,22 грн. Внаслідок зазначених обставин на підставі ст. 1191 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача виплачену суму страхового відшкодування у розмірі 24 025,22 грн Ухвалою суду від 11 липня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 56). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 57). Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 58). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направила. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 березня 2025 року о 20:43 в м. Києві, рухаючись по вул. 23 Садова, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВМW 520I, номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням та допустив наїзд на паркан біля будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль та паркан отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, за що відповідальність передбачена за ст. 124 КУпАП. Також, 27 березня 2025 року о 20:43 в м. Києві, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди за адресою [ADDRESS] , водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВМW 520I, номерний знак [NUMBER] , не дочекавшись прибуття працівників поліції для оформлення матеріалів ДТП, самовільно залишив місце пригоди. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2025 року у справі №759/7372/25 [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 18, 19). За нормою частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається із матеріалів справи, 12.10.2024 року [PERSON] , застрахував автомобіль «ВМW 520I», номерний знак [NUMBER] у ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі полісу №224068694 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 00:00 13.10.2024 по 12.10.2025 року включно (а.с. 12-17). Згідно вказаного полісу №224068694, сума страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 160 000,00 грн. Розмір франшизи 2 600,00 грн. У результаті вказаного ДТП, яке мало місце 27.03.2025 року, складено звіт про результати огляду майна/обладнання/ТЗ/вантаж/інше від 03.04.2025 року складеного на замовлення ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі якого встановлено пошкодження у результаті наїзду за адресою: [ADDRESS] , які завдані [PERSON] (а.с. 20, 21). 29.03.2025 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджене майно (а.с. 26, 27). Згідно Звіту №14/0425 від 08.04.2025 року про незалежну оцінку вартості майнового збитку, завданого власнику майна, яке зазнало пошкоджень і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сума збитку становить 37 950,26 грн з ПДВ та 31 625,21 без ПДВ (а.с. 29-45). 09.04.2025 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] укладено договір про погодження розміру та умов здійснення страхового відшкодування Поліс ОСЦПВВНТЗ від 12.10.2025 року, згідно умов якого сторони узгодили розмір матеріального збитку, завданого потерпілій у розмірі 24 025,22 грн (а.с. 28). Згідно страхового акту №2437648-1 від 15.04.2025 року та платіжної інструкції від 15.04.2025 року №24157 ПрАТ «СК «ВУСО» перерахувало на рахунок потерпілої сторони суму страхового відшкодування у розмірі 24 025,22 грн (а.с. 46, 47) Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України. Спеціальним законом, який регулював відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (станом на момент виникнення відповідних правовідносин), є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року №1909-ІХ, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як вбачається з ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 3 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Як вбачається з матеріалів справи ПрАТ №»СК «ВУСО» відшкодувало потерпілій особі суму страхового відшкодування майна, яке належить потерпілій особі пошкодженого з вини відповідача, який залишив місце пригоди. Відповідно до ст. 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Отже, судом встановлено, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 29 025,21 грн., виходячи з наступного: 31 625,21 грн. (сума збитків) - 2 600,00 грн. (франшиза). Статтею 25 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року № 1909-ІХ передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховик після здійснення страхової виплати має право зворотної вимоги до особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду (особи, яка відповідно до закону несе цивільну відповідальність за заподіяну шкоду), якщо така особа керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських засобів (лікарських препаратів), що знижують увагу та швидкість реакції. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. в) ст. 38.1.1 ЗУ «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкоду вання має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). За змістом статті 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року № 1909-ІХ, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Регресом (з лат. «regressus» - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту ст. 559 та ст. 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 22.12.2020 у справі № 565/1210/19. Зважаючи на надані позивачем докази, суд визнає їх належними і допустимими, при цьому відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання ним зобов`язань та спростування суми заборгованості перед позивачем. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 79,80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судові витрати у розмірі 3 028,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved