Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в Городищенський районний суд Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Мліївської сільської ради, [INFO] про розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що з 16 жовтня 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Шлюб зареєстрований Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області за актовим записом № 17. Від шлюбу мають малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сумісне життя не склалось. За час перебування у шлюбі між ними як подружжям виникали непорозуміння та сварки через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Подальше спільне життя і збереження шлюбу вважають неможливим, а тому зберігати шлюб стало недоцільно. Вжиття заходів щодо примирення є безпідставним, виходячи з того, що шлюб існує лише юридично, що і стало підставою звернутися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. 07 травня 2025 року у цивільній справі ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання (а.с.17). 04 червня 2025 року у цивільній справі ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду (а.с.31). 03 липня 2025 року позивач [PERSON] надіслав до Городищенського районного суду Черкаської області заяву про відмову від частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с. 35-36). 15 липня 2025 року у цивільній справі ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області задоволено вимоги позивача про відмову від частини позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с. 37-38). 15 липня 2025 року у судовому засіданні ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області вирішено питання про склад сторін і залучено до участі в судовому розгляді цивільної справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] (а.с.41-42). У судовому засіданні 19 листопада 2025 року сторонни у справі взяли участь та наддали наступні пояснення. Позивач [PERSON] позовні вимоги за позовною заявою підтримав, просив розірвати шлюб, визначити місце проживання дітей з ним, остільки таке рішення прийнято ними як подружжям в інтересах дітей і це буде з метою забечення їх належного розвитку і виховання, при цьому на вихідні дні діти зможуть автобусом їздити до іншого населеного пункту для спілкування з мамою і мати з нею в будні телефонні розмови, судові витрати не стягувати з відповідача [PERSON] , а залишити за ним. Відповідач [PERSON] не заперечила проти позовних вимог, згідна на розірвання шлюбу, остільки позивач створив уже іншу сім`ю, не проти щоб діти проживали з батьком, бажає приймати участь у їх вихованні, теж спілкується з дітьми на вихідних, по телефону, у них гарні відносини, спору про визначення місця проживання дітей не має з чоловіком, питання щодо дітей узгоджено спільно, зазначила, що позивач, має кращі умови для розвитку дітей, а тому це буде доцільним в їх інтересах. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчаго комітету Мліївської сілької ради [PERSON] повідомила суду про складання акту обстеження умов проживання неповнолітніх дітей в сім`ї [PERSON] та [PERSON] , проведення засідання виконавчого комітету Мліївської сільської ради з питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком, складання Висновку Органу опіки і піклування про визначення місця проживання неповнолітніх дітей і доцільність проживання з батьком, зауважила про відсутність спору між батьками, відсутність будь-яких претензій стосовно дітей. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] до участі в судовому засіданні не прибув, належно повідомлений, що підтверджується врученням судових повісток, 12 вересня 2025 року надіслано до суду клопотання про розгляд цивільної справи без участі сторони і зазначено, що при прийнятті рішення суду необхідно взяти до уваги неухильне дотримання вимог чинного законодавства та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», остільки згідно Військово - облікового документа «Резерв+» [PERSON] перебуває на обліку в [INFO] (а.с.7). Неявка сторони у справі не перешкоджає розглядові справи по суті, так як повідомлена вчасно та належним чином, повідомили суд про свою позицію у справі письмово. За таких обставин, суд, вбачає, що у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду і слухає справу у відсутністі [INFO] , з повідомленням про ухвалене судове рішення за результатами судового розгляду цивільної справи, з участю інших сторін у справі. В судове засідання 12 січня 2026 року сторони, будучи належним чином повідомленими, не з`явилися. З врахуванням вищезазначеного, суд вбачає за можливе провести судове засідання без їх участі з врахуванням наданих пояснень та письмових доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, враховуючи попередньо надані пояснення сторін, належне повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] про судовий розгляд, заслухавши думку неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що проживають як з матір`ю, так із батьком, відвідують навчальний заклад, люблять своїх батька і матір, не проти проживати з батьком і їздити автобусом на вихідні до мами, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов частково обґрунтований і підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Так, згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.ст.104,105,110 СК України, однією із підстав припинення шлюбу є його розірвання, яке може відбуватися на підставі рішення суду за позовом одного із подружжя. У відповідності до ч.ч.3,4 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст.ст.111-112 СК України, суд, з`ясувавши взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, - постановляє рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні із змісту досліджених доказів, та пояснень сторін, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 16 жовтня 2010 року (а.с.4). Шлюб зареєстрований Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області за актовим записом № 17 (а.с.4). Від шлюбу мають малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про народження від 20 вересня 2011 року Серія [NUMBER] (а.с.5) та від 10 вересня 2020 року Серія [NUMBER] (а.с.6). Із змісту витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №873 від 21 квітня 2025 року виконавчого комітету Мліївської сільської ради, місце проживання сторін [ADDRESS] (а.с. 7). Неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , згідно довідки Старосільського ліцею Мліївської сільської ради є учнями закладу, мати не цікавиться навчанням і вихованням синів, не підтримує зв`язку з навчальним закладом (а.с.10). У довідці №10 від 24 січня 2025 року виконавчого комітету Мліївської сільської ради зазначено, що [PERSON] має на утриманні неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). В копії посвідчення Серія [NUMBER] виданого Управлінням соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації 21 травня 2024 року записано, що [PERSON] є опікуном неповнолітньої дитини з інвалідністю [PERSON] (а.с. 9). 16 грудня 2024 року в.о. начальника відділу Служби у справах дітей Мліївської сільської ради Пустовіт С.В. складено акт обстеження умов проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на підставі заяви батька [PERSON] , в якому зазначено про створення для виховання і розвитку дітей необхідних умов, виховання дітей батьком, остільки мати із вересня 2024 року не проживає з родиною (а.с. 12-14). Відповідно до довідки №115 від 01 лютого 2024 року КНП «Городищенське медичне об`єднання» Городищенської міської ради Шрамко І.В. призначено державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю сина [PERSON] (а.с.13). За змістом медичного висновку №28 від 17 січня 2024 року на дитину-інваліда з дитинства віком до 18 років встановлено захворювання [PERSON] з діагнозом за відповідним кодом медичної класифікації (а.с.17). Відповідач [PERSON] 04 липня 2025 року подала письмову заяву сільському голові [PERSON] . Мліївської сільської ради щодо врахування її думки на засіданні органу опіки і піклування про необхідність визначення місця проживання дітей з батьком (а.с.11). Рішенням виконавчого комітету Мліївської сільської ради №459 від 08 липня 2025 року «Про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] » затверджено Висновок Органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] (а.с.18). Висновком Органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] від 08 липня 2025 року рекомендовано, враховуючи відсутність участі матері у вихованні та утриманні дітей, заяви [PERSON] про те, що вона не заперечує проти того щоб їх спільні діти проживали з батьком, визначити в інтересах дітей доцільність проживання з [PERSON] (а.с.19). У військово-обліковому документі Резерв + позивача [PERSON] зафіксовано інформацію про категорію обліку як військовозобов`язаний, наявність відстрочки до 17 січня 2026 року тип відстрочки п.5ч.1ст.23 звання солдат перебування на обліку в [INFO] (а.с.18). Позивач при зверненні до суду з позовною заявою на підставі квитанції від 05 серпня 2025 року №7367-1219-4291-0504 сплатив судовий збір на користь держави у визначеному розмірі 1211,20грн. (а.с. 15). Проаналізувавши докази у справі, суд, прийшов до висновку, що подальше збереження сім`ї позивачем і відповідачем не можливе, оскільки сторони подружні стосунки не підтримують, відновлювати спільне життя не вбачають потреби, причиною розірвання шлюбу є різні погляди на життя, склад характеру, що унеможливлює існування шлюбу. Вжиття заходів щодо примирення подружжя є безпідставним, виходячи із тих обставин у справі, що шлюб між сторонами існує лише юридично, спільно не проживають, без паритетних засад про почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, підтримання стосунків та не бажанням сторін щодо надання такого строку. Судом встановлено, що позивач на розірванні шлюбу наполягає, створив нову сім`ю, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбних відносин, відповідно подальше збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. В силу вищенаведеного, суд, вбачає відсутньою морально-правову основу шлюбу і приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання. Спір про поділ майна на день розгляду цивільної справи в суді, відсутній. З огляду на відсутність клопотання відповідача про зміну їй після розірвання шлюбу прізвища, суд, вважає за доцільним, залишити їй прізвище набуте у шлюбі, виходячи із права наданого ст.113 СК України на вибір прізвища після розірвання шлюбу, як особі яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Щодо позовних вимог позивача про визначення місця проживання дітей з ним, як батьком, суд, виходить із наступного. В статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч.ч.2, 7-9 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд зауважує, що з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дітей спільно не проживають, право визначати місце проживання дітей залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дітей їх права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дітей. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дітей, які не досягли десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст. 160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей, які не досягли десяти років, такий спір може вирішуватися органами опіки та піклування або судом, як визначено ч. 1 ст. 161 СК України. При вирішенні позовних вимог позивача щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, думку і бажання дітей, стать, вік дітей, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення. Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у вихованні дітей. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей до суду. Враховуючи викладене, за встановлених обставин у справі, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача [PERSON] до суду з цим позовом про визначення місця проживання дітей, між батьками дійсно виник та існує спір щодо місця їх проживання, остільки такі обставини спростовуються поясненням сторін у справі і змістом наданих до провадження суду письмових доказів. Той з батьків, хто звертається до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір. У цій справі, що розглядається, встановлено, відсутність спору щодо місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , запит до суду ініційований батьком дітей [PERSON] , мати [PERSON] не проти місця проживання дітей з батьком, рішення прийнято батьками спільно, без впливу чи тиску. Неповнолітні діти, як вбачається з матеріалів справи, і пояснень сторін, вже фактично проживають з батьком [PERSON] , і мати дітей [PERSON] не вимагає зміни місця проживання дітей з нею. Вказане підтверджується також і Висновком Органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] від 08 липня 2025 року, і позицією у процесі, самої відповідачки, матері дітей, яка, позов визнала та не заперечувала щодо визначення місця проживання дітей разом з позивачем. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Із процесуальної поведінки позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в ході судового розгляду, суд, отримав сумнів у тому, що позивач має дійсні наміри не використовувати рішення суду як підставу для звернення до [INFO] з метою вирішення питання про оформлення документів для права на відстрочку від призову, остільки згідно інформації в військово-обліковому документі Резерв + [PERSON] зафіксовано інформацію про категорію обліку як військовозобов`язаний, наявність відстрочки до 17 січня 2026 року тип відстрочки п.5ч.1ст.23 звання солдат перебування на обліку в [INFO] (а.с.18), що підтвердив та не заперечив сам позивач, пояснивши, що такі дії можуть мати місце. При цьому, суд саме в такий спосіб оцінює усвідомлену позицію позивача, про те, що він є придатним для проходження військової служби, і може проходити військову службу в Збройних Силах України. Суд з повагою ставиться до прав та інтересів сторін у справі, інтересів неповнолітніх дітей, але на думку суду, учасники процесу, не були до кінця щирими перед судом у своїх поясненнях. Ураховуючи, що між позивачем і [INFO] , можуть в подальшому виникнути обставини і відповідно спір, пов`язаний з доведенням підстав для звільнення від проходження військової служби, то слід брати до уваги, що вирішення вимог позивача, може бути в подальшому, пов`язано з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків за предметом та можливими правовими наслідками і може стосуватися сфери публічно-правових відносин. Враховуючи викладене, за встановлених обставин у справі, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з цим позовом про визначення місця проживання дітей, між батьками дійсно виник спір щодо місця їх проживання. Позивачем, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 7367-1219-4291-0504 від 05 липня 2025 року сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за розгляд цивільної справи судом з позовною вимогою про розірвання шлюбу. Понесені позивачем судові витрати, слід залишити за ним, оскільки клопотань про їх відшкодування до суду не заявлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed