Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебував в трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», та під час роботи в небезпечних тяжких шкідливих умовах з ним стався страховий випадок, він захворів на професійні захворювання. 18.09.2020 року його було звільнено за згодою сторін за станом здоров`я. Після звільнення він був вимушений постійно лікуватись, що пов?язано майже з безперервними відвідуваннями лікарів, закладів охорони здоров?я, обстеженнями, стаціонарними лікуваннями, тощо. Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4, позивачу встановлено професійне захворювання, яке виникло у зв`язку з тривалою дією шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Причиною виникнення професійного захворювання є: пил, важкість праці, шум, вимушена робоча поза, несприятливий мікроклімат. Все це призвело до: хронічного обструктивного захворювання легень, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових періартроз, нейросенсорна приглухуватість І.ст. Висновком МСЕК позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи. При подальшому переогляді йому встановлено третю групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності (20% - ДФА, 30% - ХОЗЛ, 5%-НПС), у зв?язку з чим він перебуває на обліку та отримую страхові виплати в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Після встановлення йому групи інвалідності та втрати професійної працездатності його стан здоров?я продовжує погіршуватися, оскільки роботодавцем в порушення ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», не було створено безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, що стало причиною отримання позивачем професійного захворювання. Позивач зазначає, що внаслідок професійного захворювання йому заподіяно моральну шкоду, він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя, він змушений проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначається на його душевному та фізичному стані. Спричинену професійним захворюванням моральну шкоду позивач оцінює в сумі 440 000 грн і яку просить суд стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 13.11.2025 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від сторін не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 10.12.2025 року від представника відповідача Мойсеєнко Г.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та посилається на те, що позивачем не надано жодного доказу отримання моральної шкоди, спричиненої саме діями/бездіяльністю відповідача. Відповідачем були забезпечені всі необхідні умови праці, а тому відсутня протиправна поведінка та вина щодо спричинення моральної шкоди. Критерії, симптоми, глибина негативних змін особи, характер їх тяжкості, показники та діагнози, які свідчать про наявність психічних розладів у позивача встановлюються виключно лікарем-спеціалістом, що має відповідні спеціальні знання та навики в даній галузі медицини, що по даній справі лікарем не зроблено, а позивачем до справи не додано. Вважає, що встановлення ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 01.08.1994 року по 18.09.2020 року перебував в трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що підтверджено записами в трудовій книжці (а.с.9-10). 24.01.2023 року позивач був звільнений у зв?язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі ч.2 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис в трудовій книжці (а.с. 10). За медичним висновком лікарсько експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 09.02.2021 року №304 були встановлені професійні захворювання у [PERSON] : 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН-другого ступеня. 2. Остеоартроз в поєднанні з періартрозом колінних і ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), двобічний плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня). 3. Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня з легким зниженням слуху). Захворювання професійні (09.02.2021р.) (а.с.16-17) . Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.03.2021 року, професійне захворювання у позивача виникло у зв`язку з тривалою дією шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого. Виконання робіт по забезпеченню безперебійної та безпечної експлуатації обладнання, захисних систем та вимірювальних приборів електроустаткування. Причинами професійного захворювання є: періодичні перебування у незручній робочій позі 23,3% часу зміни при нормативному значенні до 25% періодичне перебування у вимушеній робочій позі 21,4% часу зміни при нормативному значенні 10%; переміщення упросторі (переходи, обумовлені технологічним процессом, протягом зміни) 10 км, при нормативному значенні до 8 км. Зовнішнє фізичне динамічне навантаження при загальном навантаженні (за участю м?язів рук, тулуба, ніг) 70686 кг/м. Пил в концентрації 86,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, дія впродовж 94,4% змінного часу. Еквівалентний рівень шуму складає 88 дБА при допустимому значенні 80 дБА. Як вбачається з акту, [PERSON] були встановлені професійні захворювання за діагнозом: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН-другого ступеня (J44, J43.8). 2. Остеоартроз в поєднанні з періартрозом колінних і ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), двобічний плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня) (М17-М19). 3. Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня(з легким зниженням слуху) (Н90.3) (а.с.11-12). Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА №063941 від 26.03.2021 року, прозивачу встановлено первинно втрату професійної працездатності сукупно 40%, з яких: 20% ХОЗП, 15% ДФА, 5% внаслідок туговухості та рекомендовано медикаментозне лікування. Причина втрати професійної працездатності є професійне захворювання (а.с.13). З Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи номер 135/25/2405/В від 31.07.2025 (номер рішення 135/25/2405/Р), вбачається, що позивачу з 01.06.2025 встановлено третю групу інвалідності за основним діагнозом J44.8 інша уточнена хронічна обструктивна хвороба легені; супутні діагнози Н90.3 нейросенсорна втрата слуху, двостороння, М17.1 інший первинний гонартроз. Причина інвалідності професійне захворювання. Причина втрати професійної працездатності є професійне захворювання, встановлено 55 % втрати професійної працездатності з 04.03.2021. Дата повторного оцінювання 01.06.2028 (а.с.14). Згідно рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю номер витягу 135/25/2405/І від 31.07.2025, позивачу встановлена потреба в отриманні реабілітаційної допомоги в сфері охорони здоров`я, потреба в санаторно курортному лікуванні, необхідний спеціальний медичний догляд та лікарські засоби (15). На підтвердження звернення за медичною допомогою внаслідок отриманого професійного захворювання позивачем надано виписні епікризи з історії хвороби, які свідчать про перебування [PERSON] на лікуванні внаслідок отриманого професійного захворювання (а.с.18-23). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Статтею ст.43 Конституції України передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягаєу фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Законом України «Про охорону праці», а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. З моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 по 01.01.2006 відшкодування моральної шкоди здійснюється Пенсійним Фондом України (як правонаступником Фонду соціального страхування України), після цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до частин 1 та 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. В п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08 жовтня 2008 року обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. З пунктів 36, 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Отже, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 18.03.2021 року. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням з 18.03.2021 року, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, то така шкода відшкодовується саме з ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сукупністю проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позивач отримав хронічне професійне захворювання у зв`язку з тривалим перебування у трудових відносинах з відповідачем, при наявності шкідливих умов праці, що було встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного захворювання від 04.03.2021 року, що в свою чергу заподіює йому моральні страждання, в результаті чого він змушений докладати додаткових зусиль для нормального життя. Втрата професійної працездатності та отримання групи інвалідності призвели до порушення звичайного ритму життя позивача, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. До теперішнього часу він відчуває негативні наслідки професійного захворювання, а саме: фізичні страждання, порушення душевної рівноваги, неможливість виконувати важку працю та працювати за своєю професією, звичайний уклад його життя порушено. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Інші доводи відповідача суд вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються наявними в матерілах справи доказами в їх сукупності. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.). Нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, тому розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань внаслідок професійного захворювання, ступень вини відповідача, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в постійному лікуванні. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. З огляду на наведене, враховуючи надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідним визначити розмір моральної шкоди завдану внаслідок отримання позивачем професійного захворювання у розмірі 110 000,00 грн. Щодо оподаткування моральної шкоди суд зазначає наступне. Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. З урахуванням викладеного необґрунтованим буде вирішення судом у даній цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів». Зазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №235/3143/24 (провадження №61-14246св24). Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про відшкодування моральної шкоди у розмірі 110 000,00 грн в іншій частині позовних вимог слід відмовити. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial