Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача. 20.12.2024 позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє, як законний представник, в інтересах малолітньої [PERSON] , 2017 р.н., уточнивши який вона просила ухвалити судове рішення про: 1) встановлення факту родинних відносин між [PERSON] , 1933 року народження, який помер [INFO] , та [PERSON] , 1958 року народження, який помер [INFO] , на рівні батька та сина; 2) визнати за позивачкою право власності на житловий будинок із господарчими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] ; 3) стягнути з позивачки на користь відповідачки [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/4 частки вказаного житлового будинку у розмірі 108 376 грн; 4) визнати за позивачкою право власності на земельну ділянку площею 0,151 га, призначену для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку (присадибна ділянка), за кадастровим № 1225286610:04:001:0029; 5) стягнути з позивачки на користь відповідачів [PERSON] та малолітньої [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/16 часток кожної з відповідачок вказаної земельної ділянки, що складає по 4977 грн кожній. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на 3/4 частки вищезгаданого житлового будинку, які успадковані [PERSON] після смерті діда [PERSON] , але юридично не оформлені; на вищевказану земельну ділянку та на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті батька, окрім позивачки є також її брат [PERSON] . За життя, 02 лютого 2018 року, батько [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори, Деркач Я.В., за яким він позивачці заповів згаданий житловий будинок, а братові, [PERSON] , відповідну частку згаданої квартири. Після смерті батька позивачка звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але він відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на те що: між померлим батьком та померлим дідом позивачки відсутній факт родинних відносин, а саме за свідоцтвом про смерть батько « [PERSON] », а дід « [PERSON] »; спадкове майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, баби, [PERSON] , яка померла [INFO] та діда [PERSON] , який помер [INFO] , а видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті обох з подружжя не передбачена, тобто частки в останньому не виділені і, відповідно, встановити обсяг спадкового майна неможливо; земельна ділянка, що знаходиться за адресою спадкового будинку, згідно чинного законодавства призначена для його обслуговування та є невід`ємною, і оскільки вона залишилася не охопленою заповітом, підлягає розподілу в судовому порядку. Таким чином, посилаючись на те, що у органах нотаріату вона не має можливості успадкувати належне після смерті батька нерухоме майно і з усіма спадкоємцями не вдалося досягти згоди щодо виплати їм грошової компенсації вартості належних їм часток у цьому нерухомому майні, які є незначними та неподільними, змусило її звернутися до суду з цим позовом. 2.Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 20.12.2024 вказаний позов вперше надійшов до Криворізького районного суду Дніпропетровської області (т.1, а.с.87); 23.12.2024 за ухвалою судді названого суду позов [PERSON] передано для розгляду за правилами виключної підсудності до Софіївського районного суду Дніпропетровської області (т.1, а.с.88-89); 21.01.2025 позов надійшов до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та за протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями переданий для розгляду судді Томинцю О.В. (т.1, а.с.95); 23.01.2025 за ухвалою судді позов залишено без руху (т.1, а.с.96-97); 04.02.2025 за ухвалою судді, після усунення позивачкою недоліків свого позову, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.102); Також за цією ухвалою, за клопотанням позивачки в порядку підготовки справи до судового розгляду витребувано з Шостої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копії спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.121-130); у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Петруш О.С. копію спадкової справи після смерті [PERSON] (т.1,а.с.141-154); із Центрально-Міського відділу ДРАЦС у місті Кривому Розі витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті [PERSON] (т.1, а.с.113-117); 25.04.2025 від представника відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] адвоката Зеркіна А.С. надійшли письмові пояснення (відзив), згідно яких він заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на спірну присадибну земельну ділянку та сплату позивачкою на користь малолітньої [PERSON] грошової компенсації за належну їй фактично 1/16 (а не 1/8 як зазначалося помилково у позові) частку цієї земельної ділянки у розмірі 4 977 грн, обґрунтувавши тим, що відповідачка [PERSON] проти відчуження належній її малолітній дитині вказаної частки спірної присадибної земельної ділянки, оскільки вона не бачить будь-якої економічної вигоди для її дитини, згоди щодо компенсації вартості частки між сторонами не досягнуто. До того ж для прийняття такого рішення в інтересах малолітньої дитини потрібно відповідний висновок органу опіки та піклування, який у матеріалах справи відсутній (т.1,а.с.192-193). 29.05.2025 за ухвалою суду залучено до участі у розгляді справи, за клопотанням представника позивачки, у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Тернівської районної у місті Кривому Розі ради (т.1, а.с.212, 219); 29.05.2025 за ухвалою суду, згідно клопотання представника позивача (т.1, а.с.213,220), витребувано від Шостої Криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області копію спадкової справи після смерті [PERSON] (т.2 а.с.1-53) та від відокремленого структурного підрозділу «Криворізька філія державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області» копії спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.55-95); 21.08.2025 представником позивачки адвокатом Кіщак А.А. подано заяву про зменшення позовних вимог, зокрема зазначила, що при формулюванні вимог про виплату грошової компенсації відповідачам [PERSON] та [PERSON] еквівалентної їхнім 1/8 часткам спірної присадибної земельної ділянки, нею неправильно зазначено частки, які насправді належать кожній з вказаних відповідачок, зокрема по 1/16 замість помилково зазначених 1/8, а тому просила стягнути з неї на користь вказаних відповідачок ту саму грошову компенсацію по 4977 грн кожній, але з врахуванням, що ця компенсація саме за вартість 1/16 частки спірної земельної ділянки (т.2, а.с.111); 22.08.2025 за ухвалою суду підготовче судове засідання закрито і справу призначено до судового розгляду (т.2 а.с.116); 19.09.2025 за ухвалою та з ініціативи суду, поновлено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області строк для подання ними письмових пояснень по суті спору до 20 жовтня 2025 року (т.2, а.с.132); Представник позивачки адвокат Кіщак А.А. у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про можливість розгляду справи за її та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с.183); Відповідачки [PERSON] та [PERSON] на розгляд справи теж не з`явилися, проте кожна з них направили до суду свої заяви про розгляд справи без їх участі, пред`явлені до них позовні вимоги визнали і не заперечували проти їх задоволення (т.1, а.с.171, 217); Відповідачка [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , та її представник адвокат Зеркін А.С., у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином, про що свідчать довідки про доставлення судових повісток до електронного кабінету вказаного адвоката (т.2, а.с. 155, 172,197). Про причини своєї неявки представник відповідачки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не направляв. Третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Тернівської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області, явку свого представник у судове засідання не забезпечила, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялася належним чином. Пояснень /заперечень по суті справи чи заяв про розгляд справи без участі представника орану опіки до суду не надходили. Згідно висновку Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Враховуючи належне повідомлення сторін про судове засідання та їх обізнаність про судовий розгляд, з урахуванням розумності строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і прийняти рішення відповідно до наявних у справі доказів. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оскільки текст рішення складено 09.01.2026, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 06.01.2026, датою ухвалення рішення є саме 09.01.2026. 3. Фактичні обставини справи, встановлені судом. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] - [PERSON] (а.с.16-19). Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому за життя нерухоме майно, а сааме на: 1) 3/4 частки житлового будинку, із господарчими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , які він прийняв у спадок після смерті свого батька (діда позивачки) [PERSON] , але спадкових прав належним чином не оформив. Вказаний будинок у цілій частці продовжує належати [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року, виданого виконкомом Ордо-Василівської сільської радою Софіївського району Дніпропетровської області. Про це також свідчать Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року та інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 жовтня 2024 року (т.1, а.с.27,28). 2) земельну ділянку, площею 0,151 га, призначену для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку (присадибна ділянка), тобто розташовану по [ADDRESS] , за кадастровим № 1225286610:04:001:0029, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.10.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 жовтня 2014 року та довідкою Ордо-Василівської сільської ради № 264 від 12 березня 2020 року (т.1, а.с.29,30,31); 3) 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло (т.2,а.с.47) та яка предметом спору не являється. За життя, 02 лютого 2018 року, спадкодавець [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я.В., за яким він позивачці заповів згаданий вище житловий будинок, а своєму сину (рідному братові позивачці), [PERSON] , відповідну частку вищевказаної квартири (т. 2, а.с.16). Звернувшись до вищевказаного державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, останній відмовив позивачці у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на те що: між померлим батьком позивачки [PERSON] та померлим її дідом [PERSON] відсутній факт родинних відносин, а саме за свідоцтвом про смерть батько « [PERSON] », а дід « [PERSON] »; спадкове майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, баби, [PERSON] , яка померла [INFO] та діда [PERSON] , який помер [INFO] , а видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті обох з подружжя не передбачена, тобто частки в останньому не виділені і, відповідно, встановити обсяг спадкового майна неможливо; земельна ділянка, що знаходиться за адресою спадкового будинку, згідно чинного законодавства призначена для його обслуговування та є невід`ємною, і оскільки вона залишилася не охопленою заповітом, підлягає розподілу в судовому порядку (т.1, а.с.84-85). Суд погоджується з доводами позивачки, що її батькові [PERSON] за життя належало лише вищевказаного спірного жилого будинку. Так, цей будинок був набутий її дідом, [PERSON] , [INFO] , тобто у період його шлюбу з бабою позивачки, [PERSON] , а отже, враховуючи положення ст. 60, 71 СК України, будинок належав подружжю в рівних частках. [INFO] померла баба [PERSON] (т.1, а.с.21). Після її смерті, спадщину, у тому числі 1/4 частки спірного будинку, прийняло двоє осіб - її чоловік (дід позивачки) - [PERSON] , та її син (дядько позивачки) [PERSON] . [INFO] помер дід [PERSON] (т.1, а.с.22). Після його смерті спадщину, у вигляді 3/4 часток спірного будинку (1/2 частка набута у шлюбі + 1/4 частка успадкована після смерті дружини), успадкував батько позивачки [PERSON] . З огляду на викладене, позивачка має право претендувати на успадкування за заповітом не цілого спірного будинку, а лише 3/4 його частки. Інша 1/4 частка будинку належить дядькові позивачки, [PERSON] . [INFO] помер також сам [PERSON] (т.1, а.с.25). Після його смерті спадкоємицями є його дружина, [PERSON] та донька, [PERSON] , які в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняли його спадщину, у тому числі, 1/4 частку спірного будинку. [INFO] [PERSON] теж померла (т.1, а.с.143). Після смерті її смерті спадкоємицею першої черги є її донька, двоюрідна сестра позивачки, [PERSON] , яка і успадкувала 1/4 частку будинку після смерті своїх батьків і, тому є одним із відповідачів по справі. 4. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. 4.1. Щодо вимог про встановлення факту родинних відносин. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п.1постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення»(далі постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно пункту 7 цієї Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника та ін. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Позивачкою заявлено вимоги про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] , 1933 року народження, який помер [INFO] , та [PERSON] , 1958 року народження, який помер [INFO] , на рівні батька та сина, мотивуючи тим, що у їхніх документах, що посвідчують особу, у тому числі свідоцтвах про смерть, неоднаково зазначені їхні прізвища. Між тим, на переконання суду, цей факт у достаній мірі підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку від 29.10.2014, за яким самим державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори, Деркач Я.В. зазначено, що після смерті батька - [PERSON] , цю спадщину прийняв його син [PERSON] (т.1, а.с.29). Тобто даним документом чітко підтверджується родинний зв`язок між батьком та дідом позивачки, а відтак позовні вимоги і у цій частині підлягають задоволенню. 4.2. Щодо вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно з ч. 1 ст. 1223 цього Кодексу, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частина 2 ст. 1223 ЦК України, проголошує, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Аналіз ст. 1225 ЦК України свідчить про те, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Згідно із ст. 120 ЗУ України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди. Такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6- 253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс 20). Отже, у зв`язку з набуттям позивачкою в порядку спадкування за заповітом, права власності на 3/4 частки будинку, до неї перейшло і у відповідній частці право власності на спірну земельну ділянку, призначену для обслуговування цього будинку. Приписами ч. 2 ст. 1223 ЦК України, обумовлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З огляду на викладене, 1/4 частка земельної ділянки, яка не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах, тобто за законом. Як правильно зазначила позивачка, право на успадкування цієї частки є у самої позивачки та у її брата, [PERSON] . Однак, [INFO] помер і її брат [PERSON] (т.1, а.с.128 на звороті). Після його смерті з заявами про прийняття спадщини звернулися його мати, [PERSON] (т.1, а.с.124) та малолітня донька, [PERSON] , [INFO] , законним представником якої є її мати - [PERSON] , які є відповідачами у справі, оскільки мають право на успадкування на решту 1/8 частину цієї земельної ділянки, тобто по 1/16 кожна. Як встановлено під час розгляду справи, відповідачка [PERSON] не погоджувалася з запропонованою позивачкою сумою компенсації, а відтак заперечувала проти позовних вимог, зазначаючи, що вона не відчужуватиме в інтересах своєї малолітньої дочки [PERSON] вказаної земельної ділянки. Між тим, оцінюючи вказані аргументи вказаної відповідачки, суд зауважує, що право власності на будь-яку частину спірного житловий будинок у малолітньої [PERSON] відсутнє, тоді як цільове призначення спірної земельної ділянки є саме будівництво і обслуговування спірного житлового будинку. Отримання малолітньою спадкоємницею після смерті батька у власність 1/16 частки спірної земельної ділянки не дозволить їй утворити нову земельну ділянку без втрати її сутності. Тобто, реальний виділ частки [PERSON] та [PERSON] у земельній ділянці та спільне володіння й користування нею співвласниками є неможливими, оскільки неможливим є розподіл в натурі земельної ділянки без порушення вимог нормативних документів. Статтею 317 ЦК України передбачено, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 356 ЦК України передбачено у власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яке відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і з таким його правом співвласника кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. Положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпний та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути видалена, в натурі, 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 26.12.2019 у справі № 303/4849/16-ц, право власності співвласника на частку в спільному майні відповідно до ст. 365 ЦК України може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1, 3 частини 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.п. 1-3 ч. ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 365 ЦПК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до висновку про визначення ринкової вартості майна, складеного від 29 жовтня 2024 року, вартість спірної земельної ділянки, площею 0,151 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] , складає 79 634 грн (т.1, а.с.76). Таким чином, вартість 1/16 частки земельної ділянки, складає відповідно 4977 грн. 27.10.2025 позивачка [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду 4977 гривень, як грошову компенсацію для [PERSON] , що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0. 0. 4601935072.1 (т.2, а.с.152 на звороті). Варто зазначити, що втрата малолітньою [PERSON] 1/16 частини спірної земельної ділянки не призведе до порушення її прав, оскільки: її частка є незначною і не може бути виділена в натурі; спільне володіння і користування є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів; та за свою частку у спільному майні вона отримує грошову компенсацію у розмірі 4 977 грн. Суд зауважує, що відповідачка [PERSON] , яка є законним представником її малолітньої дочки [PERSON] , і заперечує проти відповідного розміру грошової компенсації, усупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, не надала своєї експертної оцінки, яка б свідчила, що ринкова вартість спірної земельної ділянки значно вища, а відтак їй підлягала б виплаті грошова компенсація за 1/16 у більшому розмірі. Інша спадкоємниця 1/16 частини цієї спірної земельної ділянки, відповідачка [PERSON] , не заперечує проти отримання відповідної компенсації за свою частку у майні (т.1, а.с.171). Для набуття у власність всього спірного будинку, позивачкою запропоновано сплатити [PERSON] , яка прийняла у спадок частини спірного будинку, грошову компенсацію вищевказаної її частки цього будинку, що згідно оцінки майна складає у розмірі 108 376 гривень. Так, відповідно до висновку про визначення ринкової вартості майна, складеного від 21 вересня 2024 року, вартість спірного будинку складає: 433 501 грн., відтак вартість його частки або 25% - 108 376 грн (т.1, а.с.117). Як видно з письмової заяви відповідачки [PERSON] остання згодна на виплату їй позивачкою компенсацію у вказаному розмірі, тому пред`явлені до неї позовні вимоги визнала повністю (т.1 а.с.217). Більш того, у матеріалах справи мається копія розписки від 23.09.2025 згідно якої відповідачка [PERSON] отримала від позивачки [PERSON] 108 376 грн відповідної грошової компенсації (т.2, а.с.152). Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги позивачки знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Варто зауважити, що позивачкою позовні вимоги про припинення права власності відповідачів на належні їм частки у спадщині у зв`язку з виплатою їм грошової компенсації не заявлялися з огляду на не оформлення таких часток вказаними відповідачами у порядку спадкування. Також, позивачкою заявлені вимоги про визнання за нею право власності на усе ціле спадкове майно (на будинок і на земельну ділянку, на якій він розташований), не обмежуючись лише частками цього спадкового майна, за які вона сплатила грошову компенсацію іншим спадкоємцям, зважаючи на те, що нотаріусом було повністю відмовлено позивачці у прийнятті нею належних як за законом, так і за заповітом часток у цій спадщині. 5. Розподіл судових витрат. Враховуючи, що позов не містить вимоги про стягнення судового збору та відсутні з цього приводу заяви позивачки, з огляду на диспозитивність цивільного судочинства та положення частини першої статті 13 ЦПК України, понесені позивачкою витрати на оплату судового збору у сумі 6920,24 грн судом між сторонами не розподіляються. На підставі ст. 183, 355, 356, 364 ЦК України,

Outcome: approved