Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 06 січня 2025 року представник [PERSON] адвокат Остапчук В.І. звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Підгороднянської об`єднаної територіальної громади Тернопільської області про визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як за членом колишнього робітничого двору. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] адвокат Остапчук В.І. зазначила, що позивачка є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . В робітничому дворі за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 липня 1990 року членами робітничого двору були: [PERSON] голова сім`ї; [PERSON] дружина; [PERSON] син; [PERSON] швагро. Адвокат посилається на те, що оскільки, станом на 15 квітня 1991 року тип двору був віднесений до робітничого двору, тому в цьому випадку норми статей 120, 123 ЦК УРСР, відповідно до яких майно колишнього колгоспного двору підлягало розподілу між його членами, застосуванню не підлягає. Крім того, згідно довідки від 16 серпня 2023 року № 307, що видана Підгороднянською сільською радою, на день смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] на реєстраційному обліку були, проживали і проживають зараз [PERSON] дружина, та [PERSON] син. Представник позивача вказує, що у інформаційній довідці № 229 від 20 березня 2023 року, що видана Тернопільським РБТІ, станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 вересня 1986 року на підставі рішення виконкому № 270 від 29 вересня 1986 року та записано 30 вересня 1986 року в реєстрову книгу № l за реєстровим № 60. 17 березня 2023 року виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який видано на [PERSON] . Після смерті [PERSON] . Тернопільською районною державною нотаріальною конторою за заявою дружини померлого [PERSON] в 1999 році було заведено спадкову справу № 91. Крім того, факт прийняття спадщини встановлено по спільному проживанню зі спадкодавцем. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно у спадкоємців [PERSON] (дружини) та [PERSON] (сина) виникла необхідність звернутися, до суду. 03 липня 2024 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/25455/23 визнано: за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] ; Представник позивача зауважує, що у подальшому [PERSON] та [PERSON] звернулися до державного реєстратора Підгороднянської сільської ради Тернопільської області з метою належної реєстрації права власності вказаного майна. Також, 29 жовтня 2024 року позивачка звернулася до державного реєстратора Підгороднянської сільської ради Тернопільської області із заявою про державну реєстрацію права власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, оскільки вказане будинковолодіння належало до робітничого двору, а тому, як майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм з померлим чоловіком на праві спільної сумісної власності. 09 грудня 2024 року [PERSON] отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 67511265, яка вмотивована відсутністю правовстановлюючого документу, який був би підставою для державної реєстрації. У зв`язку з цим у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з метою визнання за нею права власності на відповідне майно. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач Підгороднянська об`єднана територіальна громада Тернопільської області своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористалася. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 січня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 19 березня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання представник [PERSON] адвокат Остапчук В.І. не з`явилася, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, однак подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримала у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. 18 вересня 1960 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис № 16, видане (повторно) Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 7). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , запис за № 3, видане Підгороднянською сільською радою народних депутатів (а.с. 8). 17 березня 2023 року Комунальним підприємством «Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації» був виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер ТІ01:2695-0916-7297-4917, інвентаризаційна справа № б/н, на замовлення [PERSON] (а.с. 12 17). У інформаційній довідці від 20 березня 2023 року № 229 вказано, що за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 вересня 1986 року на підставі рішення виконкому № 270 від 29 вересня 1986 року та записано 30 вересня 1986 року в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 60 (а.с. 11). Відповідно до довідки від 04 вересня 2023 року № 331, виданої виконавчим комітетом Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, в робітничому дворі за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 липня 1990 року членами робітничого двору були наступні члени сім`ї: [PERSON] , [INFO] голова сім`ї; [PERSON] , [INFO] дружина; [PERSON] , [INFO] син; [PERSON] , [INFO] швагро (а.с. 9). Згідно з довідкою виконавчого комітету Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 16 серпня 2023 року № 307, виданою [PERSON] , про те, що її чоловік, [PERSON] , помер [INFO] на дату своєї смерті був зареєстрований і проживав у житловому будинку, який розташований: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] за вищевказаною адресою на реєстраційному обліку були, проживали і проживають по цей час наступні особи: [PERSON] , [INFO] дружина є по теперішній час; [PERSON] , [INFO] син є по теперішній час (а.с. 10). Як вказано у висновку про ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 102,1 кв.м., станом на 20 грудня 2023 року складає 305 770 грн (а.с. 28). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2024 року (справа № 607/25455/23), визнано: за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 18 23). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав № 397280661 від 01 жовтня 2024 року та № 397280099 від 01 жовтня 2024 року, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за кожним по частині спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 24, 25). 29 жовтня 2024 року [PERSON] звернулася із заявою про державну реєстрацію права на спільну часткову власність на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 26). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76511265 від 09 грудня 2024 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: заявником не надано правовстановлюючого документу, який би був підставою для державної реєстрації відповідно до пункту 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до підпункту 4, пункту 1 статті 24 цього Закону подані документи не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 27). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Способи захисту щодо цих спірних правовідносин визначені Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. 2.2. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 2.3. Особливості правовідносин, що скалися у цій справі, пов`язані, насамперед, з тим, що юридичний спір існує стосовно майна, право власності на яке сформувалося у період дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК 1963 року) з-поміж членів робітничого двору. Згідно пункту 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Питання спільної власності було унормовано Главою 11 ЦК 1963 року. Так, відповідно до статті 112 ЦК 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша); розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (частина друга). ЦК 1963 року визначав особливості права власності майна колгоспного двору. Зокрема, у статті 120 ЦК 1963 року було вказано, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно зі статтею 123 ЦК 1963 року частка члена колгоспного двору в майні двору визначалась: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Утім, відповідно до матеріалів справи за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані члени не колгоспного, а саме робітничого двору. Так, у пункті у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 судам роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору. Верховний Суд України зазначив, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК 1963 року без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим (постанова від 18 листопада 2015 року, справа № 6-350цс15). Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69, суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Відтак, з`ясувавши ту обставину, що будинок відносився до суспільної групи господарств робітничий двір, інші члени двору не працювали у колгоспі та не були його членами, а спірне господарство не мало статусу колгоспного двору і правові підстави для цього були відсутні, суд констатує, що приписи статей 120, 123 ЦК 1963 не підлягають застосуванню. 2.4. На час виникнення спірних правовідносин особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї було унормовано Кодексом про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року № 2006-VII (далі КпШС). Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу визнавалося його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 КпШС України було визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. За статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС). Питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ 1948 року), втратив чинність 22 лютого 1988 року на підставі Указу Президії Верховної ради СРСР «Про визнання такими, що втратили чинність, Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будинків» і статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про внесення змін до деяких законодавчих актів СРСР у питаннях охорони природи і раціонального використання природних ресурсів») і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, державного земельного фонду та земель державного лісового фонду в безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Тож за Указом 1948 року та Постановою 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 2.5. Судом установлено, що об`єктом у цій справі, є житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав до суспільної групи робітничий двір, головою якого був чоловік позивача [PERSON] . Спірне майно набуте у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , тож можна презюмувати поширення на нього режиму спільної сумісної власності подружжя Батьківських. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2024 року (справа № 607/25455/23), визнано: за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вказаним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яке набрало законної сили, визнано за спадкоємцями по частині спірного житлового будинку, тобто щодо власності [PERSON] . За встановлених обставин, зважаючи на те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею, 102,1 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до колишнього робітничого двору та перебував у спільній сумісній власності подружжя, позовні вимоги позивача стосовно визнання за [PERSON] частки спірного житлового будинку є обґрунтованими. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , як за членом колишнього робітничого двору, підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на [PERSON] в межах нею понесених.

Outcome: approved