Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

09 грудня 2025 року до Індустріального районного суду міста Дніпранадійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1999 року, позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . 18.09.2024 року позивачі звертались до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, у задоволенні якої було відмовлено у зв`язку із неможливістю отримання від БТІ інформації про зареєстровані права до 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований у м. Авдіївка. Наведене, з урахуванням відсутності реєстрації квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порушує права позивачів, як власників, а тому вони вимушені звернутись до суду. Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 року, позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, натомість подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник відповідача Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Малярчик Е.Е. в судове засідання не з`явилась, натомість подала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та зазначила, що Авдіївська МВА Покровського району Донецької області не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бліндар В. у судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За результатами підготовчого засідання, згідно ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло (бланк ЯГТ. Зак. № 5861-2000) від 03 березня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, згідно з рішенням року № 196 від 03.03.1999 року, посвідчено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках. Зворотна сторона даного свідоцтва про право власності на житло містить реєстраційний надпис про те, що квартира в рівних частках зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , [PERSON] , й 18.03.1999 року записана в реєстрову книгу № 26 за реєстровим номером 4889. Даний запис закріплений підписом начальника та печаткою БТІ м. Донецька. У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,70 кв.м, складеного 26.02.1999 року начальником БТІ м. Донецька, зазначено, що власником даної квартири є [PERSON] , [PERSON] , реєстровий номер 4889. Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76247342 від 23 листопада 2025 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Духновської О.А. розглянувши заяву 18.09.2025 року за реєстраційним номером 76247342, відмовила у проведенні реєстраційної дії, оскільки встановлено наявність обставин, які є підставою для такої відмови подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: у відповіді на запит державного реєстратора, отриманої від Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області зазначається про неможливість отримання від БТІ інформації про зареєстровані права до 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташовано в м. Авдіївка. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до п. 1.4. наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.98 «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» (далі Наказ),чинний на момент реєстрації права власності, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Пунктами 1.5., 1.6. Наказу передбачено, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Розділом 2 Наказу передбачено, що реєстрація права власності провадиться на підставі правовстановлювальних документів за заявою; відповідальний працівник БТІ на підставі цих документів робить запис у реєстровій книзі; на оригіналі та копії правовстановлюваного документа робиться реєстраційний напис з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна з підписом особи, відповідальної за реєстрацію. Проаналізувавши надані суду документи, можливо дійти висновку, що позивачам дійсно у приватну спільну сумісну власність в рівних частках надано квартиру [ADDRESS] , право власності якої на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1999 року, виданого Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, згідно з рішенням № 196 від 03.03.1999 року, зареєстровано 18.03.1999 року БТІ м. Донецька і записано у реєстрову книгу № 26 за реєстровим номером 4889. При цьому, реєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено у відповідності до Інструкції № 121. Відповідно до п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як встановлено в ході судового розгляду, архівні справи на паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна та проведену до 01.01.2013 року державну реєстрацію на нерухоме майно, розташоване в м. Авдіївка, до 2014 року зберігалися в БТІ м. Ясинувата Донецької області. Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, зі змінами, вся територію Донецького району, у тому числі м.Ясинувата з 07.04.2014 року відноситься до територій України, які тимчасово окуповані Російською Федерацією. Відомості про перевезення реєстраційних справ та інших архівних документів вищезазначених БТІ відсутні. Наведене вказує на неможливість отримання документів щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна м. Авдіївка Донецької області, проведені БТІ до 01.01.2013 року, зокрема, й на спірну квартиру. З приписів статті 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Відповідно до пункту 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії"). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Представник відповідача зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, що фактично є визнанням відповідачем позову. Як встановлено судом, таке визнання позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На даний час продовжує існувати, зазначена державним реєстратором, причина відмови позивачам в реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме відсутність реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливість витребування реєстраційних документів у відповідного бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності, що пов`язано з перебуванням на тимчасово окупованій території України. Враховуючи відсутність у позивачів іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права - реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у визначеному законом порядку, суд вважає за необхідне з метою захисту прав позивачів на вказане майно, визнати за ними право приватної спільної сумісної власності в рівних частках на даний об`єкт нерухомого майна. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved