Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» про захист прав споживача. Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що у березні 2025 року [PERSON] через сайт АТ «Укрзалізниця» придбав на 20 березня 2025 року квитки на потяг 032 сполученням Перемишль-Запоріжжя, номери посадкових документів - EF6B4800-45F65562-0001 та 382B4800-824D5АВ6-0001. 19 березня 2025 року приблизно за 30 годин до відправлення зазначеного потягу позивачеві знадобилось перенести дату поїздки та він захотів повернути квитки через сайт й купити нові на добу пізніше. Однак відповідач не дав змоги повернути йому квитки, сайт вимагав ідентифікуватись через «Дія.Підпис». Між тим, позивач не користується додатком «Дія», а тому відповідний підпис у нього відсутній. [PERSON] спробував зателефонувати на телефон підтримки АТ «Укрзалізниця», однак там працював лише автовідповідач. Потім позивач звернувся до чату підтримки відповідача, звернення зафіксовано в системі АТ «Укрзалізниця» за номером 1617576, однак отримав на електронну скриньку відмову, оскільки повернути квитки можна лише через «Дія.Підпис» або у касі залізничого вокзалу в Україні, однак [PERSON] знаходився у Польщі та не мав такої можливості. Крім того, позивач написав декілька листів до служби підтримки та 07 квітня 2025 року направив листа до претензійного відділу АТ «Укрзалізниця» з вимогою вирішити питання та повернути йому кошти. Зокрема, 23 травня 2025 року позивач звертався до Управління Держпотребслужби з проханням допомогти йому відстояти порушені права споживача, звертався до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини щодо термінів надання відповіді на звернення громадян, тощо. Всі його дії виявились безрезультатними, а тому він змушений звернутись до суду. Просив визнати дії АТ «Укрзалізниця» протиправними та такими, що порушили його права, як споживача; визнати договори перевезення згідно посадкових документів EF6B4800-45F65562-0001 та 382B4800-824D5АВ6-0001 від 19 березня 2025 року недійсними та стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки у сумі 1740 грн., з яких: 1657,53 грн - вартість квитків та 82,5 грн. - вартість відправлення листа до відповідача. Крім того, посилаючись на норми ст.ст. 693, 536 ЦК України, позивач вважає, що відповідач має відшкодувати йому 15,5 відсотків річних за період з 19 березня 2025 року по день ухвалення рішення суду та моральної шкоду, яку він оцінює у 10000 грн. (а.с. 43-46). Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання (а.с. 47). У відзиві на позовну заяву АТ «Укрзалізниця» висловили незгоду з позовними вимогами [PERSON] . Так позовні вимоги мотивовані неможливістю здати придбані посадкові документи на 20.03.2025 року в поїзд 032 сполученням Перемишль - Запоріжжя EF6B4800-45A65562 0001 та 382B4800-824D5AB6-0001 відправлення 18:11 годин, які придбані 19.03.2025 в 10:28 та 10:31 годин. Підставою для пред`явлення позову, на думку позивача, стали непрямі обмеження необхідні для ідентифікації особи через додаток «Дія», однак такі аргументи позивача є необгрунтованими, оскільки мета діяльності Порталу Дія не направлена на обмеження прав користувачів. Твердження Позивача, що Додаток «Дія» створює непрямі обмеження прав споживачів є безпідставним. Вимога Позивача про визнання договорів перевезення, згідно посадкових документів EF6B4800-45A65562-0001 та 382B4800-824D5AB6-0001 для проїзду на 20.03.2025 в поїзді 032 сполученням Перемишль - Запоріжжя відправлення 18:11 годин, які придбані 19.03.2025, недійсними не підтверджена належними та допустимими доказами. На сайті АТ «Укрзалізниця» https://uz.gov.ua/ розміщено розділ «Повернення проїзних документів», який надає роз`яснення щодо повернення квитків. Повернення проїзних документів здійснюється відповідно до «Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України» (зі змінами). які затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 № 1196, та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2007 р. за № 310/13577 (далі Правила). Між тим, позивач наданими роз`ясненнями не скористався, а тому втратив своє право на повернення коштів за невикористані проїзні документи. Відповідач звертав увагу суду, що при своєчасному зверненні позивача до касира квиткової каси вокзалу йому було б запропоновано не здавати посадкові документи EF6B4800 45A65562-0001 та 382B4800-824D5AB6-0001 для проїзду на 20.03.2025 в поїзді 032 сполученням Перемишль - Запоріжжя відправлення 18:11 годин, а перенести дату відправлення на 21.03.2025 року. Питання, яке в компетенції вирішення касира квиткової каси, поставлено позивачем перед Головою Правління АТ «Укрзалізниця», перед Головним Управлінням Держпродспоживслужби, перед Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини та в решті решт суду. Перед використанням послуги потрібно уважно вивчити умови її надання, та не порушувати вимоги, які стосуються замовника. Крім того, відповідач заперечував проти позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач відмовився від поїздки з особистих причин, в термін передбачений п. 19.11 Правил не звертався до Єдиного державного вебпорталу електронних послуг („Порталу Дія") та не звертався до квиткової каси, для повернення посадкових документів EF6B4800-45A65562-0001 та 382B4800-824D5AB6 0001 для проїзду на 20.03.2025 в поїзді 032 сполученням Перемишль - Запоріжжя, пропустив строк встановлений для повернення вартості квитка п.19.12 Правил і втратив своє право на відшкодування збитків. Протиправні дії відповідача відсутні. Позивач при зверненні до суду належними та допустимими доказами не довів, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, яку він просить стягнути з відповідача. Обставини, що виникли під час подорожі позивача не дають підстав для застосування п.2 ч.3 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» бо сама по собі моральна шкода відсутня. З наведених підстав АТ «Укрзалізниця» просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 43-46). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Луценко С.А. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачем засобами дистанційного зв`язку через сайт АТ «Укрзалізниця» було придбано два квитки: - на потяг № 032 ДБ Н НП з м. Перемишля до м. Львова, дата відправлення - 20 березня 2025 року о 18 год. 11 хв., посадковий документ - EF6B4800-45A65562-0001, вартість квитка - 785,10 грн. (а.с. 8); - на потяг № 032 ДБ Н НП з м. Львова до м. Дніпра, дата відправлення - 20 березня 2025 року о 22 год. 22 хв., посадковий документ - 382B4800-824D5AB6-0001, вартість квитка - 872,43 грн.(а.с. 7) Разом було сплачено 1657,53 грн. (а.с.6) Звертаючись із позовною заявою, позивач вказував, що 19 березня 2025 року йому знадобилось перенести дату поїздки та він захотів повернути квитки через сайт й купити нові на добу пізніше. Однак сайт вимагав ідентифікуватись через «Дія.Підпис». Між тим, позивач не користується додатком «Дія», а тому відповідний підпис у нього відсутній. 31 березня 2025 року позивач на електронну пошту відповідача направив заяву про повернення йому повної суми, сплаченої за придбання квитків : посадкові документи № EF6B4800-45A65562-0001 та № 382B4800-824D5AB6-0001 (а.с.9). 07 квітня 2025 року [PERSON] до претензійного відділу АТ «Укрзалізниця» направив листа з вимогою щодо повернення коштів за вищевказані квитки, який був отриманий відповідачем 11 квітня 2025 року (а.с. 10,11,12). Грошові кошти позивачеві не повернуті, що сторонами не заперечується, а відтак не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Статтею 920 ЦК України встановлено, що, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Обслуговування громадян залізничним транспортом здійснюється за договором перевезення та регулюється, окрім Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів», також ЦК України, Законом України «Про транспорт» та Законом України «Про залізничний транспорт», іншими законами та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі Статутом залізниць України та Правилами перевезень пасажирів залізничним транспортом. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно ст. 4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Статтею 910 ЦК України визначено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 911 ЦК України пасажир має право відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка - залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами). Статтею 920 ЦК України встановлено, що, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про залізничний транспорт» Умови та порядок організації перевезень, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України. Пунктом 128 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, визначено, що повернення вартості невикористаних квитків провадиться у порядку, встановленому Правилами перевезень пасажирів. Такими Правилами перевезень пасажирів у даному випадку є Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, в редакції, чинній на день виникнення правовідносин (надалі - Правила). Згідно п. 19.1 зазначених Правил, повернення проїзних документів до відправлення поїзда може здійснюватись як особисто, так й іншими особами. Повернення проїзного документа однієї особи після відправлення поїзда здійснюється на підставі документа, що посвідчує особу, прізвище та ім`я якої зазначено в проїзному документі. Прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання особи, що повертає проїзний документ, вносяться до відомості в разі ручного повернення або записуються на зворотному боці допоміжного бланка "Експрес" при поверненні з використанням автоматизованих систем. Як при ручному, так і при електронному засобі повернення особою, що здійснює приймання проїзних документів до повернення, указуються назва, серія та номер документа, що посвідчує особу, коли та ким виданий цей документ, місце проживання. У разі пред`явлення при поверненні іншого документа, крім паспорта, місце проживання особи, яка повертає проїзні документи, записується зі слів пред`явника. Згідно 19.2. Правил розгляд питання про повернення вартості невикористаних проїзних документів без пред`явлення до каси їх оригіналів не здійснюється. У касах залізниць України повертаються платежі за невикористані проїзні документи, оформлені в Україні. У разі пред`явлення проїзних документів на поїзди, які відходять зі станцій залізниць України, але оформлених в інших країнах, станція повернення платежів зобов`язана зробити відмітку на проїзному документі про припинення його дійсності та повернути місця, зазначені в ньому, для продажу. На проїзному документі зазначається також інформація про повернення місць для загальної реалізації. Проїзний документ з відміткою чи допоміжним бланком повернення місць, оформленим електронним способом, видається пасажиру для отримання платежів у країні, де оформлено проїзний документ. Згідно пункту 19.4 Правил повернення платежів за повністю невикористані проїзні документи, оформлені в Україні, але погашені в інших країнах, проводиться з урахуванням часу пред`явлення проїзних документів для погашення, за умови пред`явлення в касу повернення проїзного документа та допоміжного бланка або проїзного документа з відміткою про погашення протягом 6 місяців з дня пред`явлення проїзного документа для погашення. Повернення платежів за проїзні документи, оплачені у безготівковому порядку юридичними особами, проводиться перевізником в претензійному порядку за умови попереднього погашення проїзних документів у касі повернення платежів з відміткою про повернення місць для продажу. Повернення платежів за невикористані проїзні/перевізні документи, оформлені через електронні канали зв`язку, здійснюється: пасажиром самостійно через електронні канали зв`язку до відправлення поїзда, зазначеного у проїзному/перевізному документі; після відправлення поїзда, але не пізніше однієї години з моменту його відправлення через квиткові каси пунктів відправлення. В інших випадках розгляд питання про повернення платежів за невикористані проїзні/перевізні документи, оформлені через електронні канали зв`язку, здійснюється перевізником у претензійному порядку (пункт 19.6 Правил). Кошти за невикористані проїзні/перевізні документи повертаються на рахунок власника платіжної картки. Повернення платежів за електронні проїзні/перевізні документи, збережені на електронних носіях, у квиткових касах здійснюється після їх роздруківки пасажиром на паперовому носії. 19.11. Якщо пасажир відмовився від поїздки з особистих причин у термін: а) не менше ніж за 24 години до відправлення поїзда, то йому виплачується повна вартість квитка і плацкарти; б) від 24 до 6 годин до відправлення поїзда, то йому виплачується повна вартість квитка і 50 відсотків вартості плацкарти; в) менше ніж за 6 годин до відправлення поїзда, але не більше 1 години після його відправлення, то йому виплачується тільки вартість квитка, а вартість плацкарти не виплачується. Як було зазначено вище, позивач, як то передбачено нормами п. 19.4 Правил, не зміг самостійно повернути грошові кошти за невикористані квитки через електронні канали зв`язку до відправлення поїзда, зазначеного у проїзному документі, через неможливість ідентифікуватись через «Дія.Підпис». У судовому засіданні позивач зазначив, що 20 березня 2025 року (в день запланованої поїздки) він перебував у місті Познані, а тому не міг здати роздруковані квитки у касу АТ «Укрзалізниця», яка знаходиться у м. Перемишлі (відстань - 700 км. до м. Познань). Представник відповідача підтвердив, що у місті Познані відсутні каси АТ «Укрзалізниця». З огляду на те, що позивач не має застосунку «Дія», повернення квитків було неможливим, а тому позивач звернувся до відповідача з відповідною претензією. Слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства мати застосунок «Дія» не є обов`язковим. Портал створений з метою реалізації права кожного на доступ до електронних публічних послуг та інших послуг, звернення до органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій (зокрема відповідно до Закону України "Про звернення громадян"), благодійної (волонтерської) діяльності, автоматизації управління закладами освіти, що забезпечують здобуття загальної середньої освіти, створення, обробки, обміну інформацією та документами в електронній формі, однак Законом не передбачена реєстрація кожного громадянина у цій системі. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що купуючи квиток, позивач розумів, що його повернення має здійснюватись лише щляхом проходження верифікації акаунта через застосунок «Дія.Підпис», не міститься цієї інформації і на сайті АТ «Укрзалізниця» http://uz.gov.ua/. Слід вказати, що у судовому засіданні позивач зазначив, що реєструючись на сайті АТ «Укрзалізниця» для купівлі електронного квитка, система не потребувала наявності застосунку «Дія.Підпис». Вказані твердження не були спростовані представником відповідача. Матеріали справи також містять відповідь від 19 березня 2025 року (17 год 41 хв.) на електронне звернення позивача, що підтверджує своєчасність вчинення позивачем дій з повернення квитків, зокрема, через електронні канали зв`язку. З наведених підстав, з метою захисту прав [PERSON] , як споживача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вартість квитків у сумі 1657,53 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 82,5 грн. вартості відправлення листа через АТ «УКРПОШТА», то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, зокрема, позивачем не доведена необхідність направлення претензії у вказаний спосіб без застосування альтернативних шляхів відправлення (електронна пошта, тощо). Згідно ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Звертаючись із позовною заявою, позивач просив в силу вищевказаних норм ст.ст. 693, 536 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 15,5 відсотків річних за період з 19 березня 2025 року по день ухвалення рішення суду. Між тим, дані норми Закону не можуть бути застосовані до даних правовідносин, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зауважує наступне. Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішими, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. За змістом частини другої статті 22 Закону про захист прав споживачів при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Закон про захист прав споживачів (як в чинній редакції, так і в редакції, чинній станом на дату укладення Договору) не містить застережень про те, що моральна шкода споживачу відшкодовується лише у разі завдання шкоди його життю чи здоров`ю. Закон України «Про транспорт», Закон України «Про залізничний транспорт», Правила перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України не містять умови, за яких перевізником має бути відшкодовано моральну шкоду його пасажиру - користувачу послуги з перевезення залізничним транспортом, проте при зверненні до суду із позовом [PERSON] посилався на норми Цивільного кодексу України, які регулюються порядок відшкодування моральної шкоди та Закон України «Про захист прав споживачів». Так позивач зазначав, що доклав багато зусиль на відстоювання своїх законних прав, витратив багато часу, 4 рази відвідував представництво Верховної Ради України з прав людини в м. Дніпро, вимушений був звертатись до банку для одержання виписки стосовно платежів щодо придбання квитків, витратив 120 годин свого часу. Вказував, що він є особою з інвалідністю, а замість підтримки зіткнувся з приниженням. У судовому засіданні в якості свідка був допитаний сусід позивача - [PERSON] , який пояснив, що після того, як відповідач відмовився повернути позивачеві кошти за квитки, [PERSON] став зовсім іншою людиною, втратив сон, його характер змінився, тощо. Аналізуючи доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди, показання свідка, суд вважає, що позивачем не доведено, що факт не повернення відповідачем грошових коштів за придбані квитки призвів до його моральних страждань, вимушених змін у його життєвих стосунках. Аргументи позивача стосовно того, що він є особою з інвалідністю не підтверджені належними та допустимими доказами, в матеріалах справи відсутнє відповідне посвідчення, довідки МСЕК, тощо. Отже суд не знаходить підстав для задоволення позову частині стягнення моральної шкоди, за недоведенністю позовних вимог в цій частині. Чинним законодавством встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, всупереч вказаним вимогам Закону позивачем не надано належних та допустимих доказів, не зазначено жодних аргументів, які були б підставою для визнання договорів недійсними в розумінні вищевказаних вимог Закону, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів перевезення згідно посадкових документів EF6B4800-45F65562-0001 та 382B4800-824D5АВ6-0001 від 19 березня 2025 року слід відмовити. Що стосується вимог позивача про визнання дій АТ «Укрзалізниця» протиправними, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки у даній цивільній справі права [PERSON] , як споживача, захищені шляхом стягнення з відповідача на його користь грошових збитків, які є вартістю квитків, що є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача. Таким чином позовна заява задовольняється частково.

Outcome: partial