Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Шатунов А.О., звернулась до суду з позовною заявою до Криворізької міської ради та просить визнати за нею право приватної власності за набувальною давністю на 2/8 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] .В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка з 15.11.1975 перебувала у шлюбі з [PERSON] .. В шлюбі у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжя [PERSON] [INFO] придбали домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори 23.06.1984 року. [INFO] [PERSON] помер. 16.03.1994 державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину в рівних частках на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. на: дружину померлого - [PERSON] у розмірі 5/8 часток, доньку померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки, батька померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки, матір померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу від 25.09.2024 у справі 211/3181/24 було припинено право власності батьків померлого [PERSON] , [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. Позивачка вважає,що вона добросовісно володіє 2/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. і продовжує відкрито, безперервно володіти вищевказаним майном, поводячись як власник більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю. Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позов і просила задовольнити його у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача адвокат Шатунов А.О. у судовому засіданні підтримав позов і просив задовольнити його у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Криворізької міської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки. Суд, заслухавши обґрунтування позивачки та її представника, думку третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що 15.11.1975 позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] .. В шлюбі у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжя [PERSON] [INFO] придбали домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори 23.06.1984 року. [INFO] [PERSON] помер. 16.03.1994 державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. на: дружину померлого - [PERSON] у розмірі 5/8 часток, доньку померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки, батька померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки, матір померлого - [PERSON] у розмірі 1/8 частки. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу від 25.09.2024 у справі 211/3181/24 було припинено право власності батьків померлого [PERSON] , [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 3 статті 397 ЦК України передбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі №449/570/19 (провадження №61-3711св21) зазначено, що «згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України». Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, а саме обізнаність позивача щодо належності частини домоволодіння батькам померлого чоловіка [PERSON] , [PERSON] , що суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, суд вважає, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Доводи про те, що позивачка з 1994 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною часткою майна, утримує його у належному стані, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 2/8 частину домоволодіння за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачкою часткою домоволодіння та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у [PERSON] права власності за набувальною давністю. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, в тому числі в постанові від 24 жовтня 2022 року у справі №161/2908/21 (провадження №61-454св22). У постанові від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Така судова практика у спорах про визнання права власності на майно за набувальною давністю є усталеною. Суд також наголошує, що давність та відкритість користування майном, а також його фактичне утримання не можуть бути підставами для задоволення позову. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові від 28 липня 2025 року у справі №127/30505/21. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на 2/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 600кв.м. за набувальною давністю. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивачку.

Outcome: dismissed