Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Представник Дзундза О.В. в інтересах позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», що знаходиться в м. Львів по вул. С.Бандери, буд. 87, офіс 54, через систему «Електронний суд», звернулася із позовом до [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (код ЄДРПОУ 42655697. IBAN [NUMBER] в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528) заборгованість за Договором позики № 9193433 від 28.09.2020 у розмірі 18737,51 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7000,00 грн.. Мотивує тим, що 28.09.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики № 9193433 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого останній було надано кредит у розмірі 6000,00 грн., з кінцевим терміном погашення не пізніше 13.10.2020, зі сплатою процентів у розмірі 1,60% в день (базова процентна ставка), а позичальник в свою чергу зобов`язалася повернути кошти на умовах встановлених договором. 01.04.2021 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали Договір факторингу №016-010421, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №9193433 від 28.09.2020. В подальшому 05.02.2024 ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 20240205/2, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» отримало право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №9193433 від 28.09.2020. Відповідач свої зобов`язання тривалий час не виконує, заборгованість за договором станом на 12.05.2025 становить 18737,51 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6000,00 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 10030,00 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 2707,51 грн.. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі, застосувати положення ст. 267 ЦПК України щодо спливу строку позовної давності. Стягнення процентів, пені та інфляційних втрат визнати безпідставними, витрати по справі покласти на позивача. Зазначає, що 14.10.2023 закінчився перебіг строку позовної давності, а позовна заява подана лише у 2025 році. Позивачем не доведено, що вона фактично отримала грошові кошти. Не надано доказів укладення договору в належній формі, адже вказаний одноразовий ідентифікатор СМС не є безумовним підтвердженням акцепту пропозиції укладення договору (оферти). Жоден з договорів факторингу не супроводжено належним повідомленням боржника про відступлення права вимоги. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якій просить залишити без задоволення вимоги, викладені у відзиві, ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Щодо зупинення перебігу строків позовної давності зазначає, що договір позики з відповідачкою укладений 28.09.2020. У зв`язку зі змінами, внесеними до ЦК України, спершу на підставі Закону № 540-IX від 30.03.2020, а згодом на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», перебіг строку позовної давності за вимогою про стягнення боргу за договором для позивача навіть не почався. Поновлення строку позовної давності відбулося б 04.09.2025 відповідно до змін внесених Законом України від 14.05.2025 № 4434- IX. Щодо повідомлення боржника про зміну кредитора зазначає, що повідомлення було надіслане відповідачці саме на ту адресу, яку вона вказана у договорі позики, а саме: [ADDRESS] . Щодо спростування тверджень про відсутність отримання кредитних коштів зазначає, що укладаючи даний договір, з метою отримання кредитних коштів, відповідачка вказала картку № [NUMBER] , на яку було перераховано грошові кошти в сумі 6000,00 грн.. Щодо укладення електронного договору позики зазначає, що відповідачка підписала цей договір одноразовим ідентифікатором, як це передбачено умовами договору та ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а отже, вчинила дію, що вважається прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Відповідач надала заперечення на відповідь на відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову повністю та застосувати наслідки спливу позовної давності. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що 28.09.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 9193433 шляхом підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором 2rv7VKqaWP. Відповідно до п.1 договору позики, за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Згідно з п.2 договору позики, сума позики 6000,00 грн., строк договору 15 днів, процентна ставка (базова) 1,60 % в день. Дата повернення позики визначена - 13.10.2020. Відповідно до п. 3 Договору проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Факт видачі ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 28.09.2020, зокрема, [PERSON] грошових коштів в сумі 6000,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] підтверджується листом ТОВ «ФК «Фінекспрес» № 29/03-2024-5/ТНПП від 29.03.2024. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). 01.04.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» було укладено договір факторингу №016-010421, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. 05.02.2024 між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір факторингу № 20240205/2, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Згідно копії реєстру прав вимоги №20240205/2 від 05.02.2024, видно, що в реєстрі боржників під №32 значиться [PERSON] , яка є боржником за договором позики № 9193433 від 28.09.2020. З платіжної інструкції №405 від 06.02.2024 слідує, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» здійснено оплату за договором факторингу № 20240205/2 від 05.02.2024 на суму 49865,71 грн.. Відповідач свої зобов`язання за Договором позики № 9193433 від 28.09.2020 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 18737,51 грн., з яких 6000,00 грн. - залишок заборгованості за тілом; 10030,00 грн. - залишок заборгованості по процентам за користування позикою, та 2707,51 грн. - інфляційне збільшення, що підтверджується детальним розрахунком заборгованості (виписка з особового рахунку) [PERSON] від 12.05.2025. 14.02.2024 за № 146/32 позивачем направлено на адресу відповідача Досудову вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором, в якій зазначено, що між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладений договір факторингу, за яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором, який був первинно укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем, а також інформацію про те, що у відповідача існує заборгованість за договором позики, яку необхідно сплатити на вказані у повідомленні реквізити. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Також, статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що документи для досудового врегулювання спору були направлені за адресою, де неправильно вказано населений пункт, також зазначає, що не отримувала жодного повідомлення про укладення договорів факторингу, оскільки такі повідомлення надсилалися на іншу адресу, проте як вбачається із матеріалів справи повідомлення щодо досудового врегулювання спору та повідомлення про укладення договорів факторингу були направлені відповідачу за адресою, яку остання вказала в договорі позики, а саме - [ADDRESS] . Як встановлено судом, позикодавець ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, однак, в порушення положень договору позики та вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач користуючись коштами наданими їй кредитором, не виконала своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування коштами, у зв`язку із чим у неї утворилася заборгованість за вищезазначеним правочином. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. На підтвердження цієї обставини представником позивача доданий детальний розрахунок, відповідно до якого сума інфляційного збільшення за період з 14.10.2020 по 23.02.2022, з врахуванням індексу інфляції, становить 2707,51 грн.. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. З наданого позивачем детального розрахунку заборгованості видно, що заборгованість відповідача складає 16030,00 грн., а саме: заборгованість по тілу - 6000,00 грн. та заборгованість по відсотках - 10030,00 грн.. Однак, враховуючи, що строк кредитування був погоджений сторонами на 15 днів, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку кредитування, а також зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять, тому розмір відсотків підлягає перерахуванню. Відтак, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 1440,00 грн. за період з 28.09.2020 по 13.10.2020, виходячи з розрахунку: 6000 грн. (тіло кредиту) х 1,60% (на день) х 15 днів (строк позики) = 1440,00 грн.. У відзиві на позовну заяву відповідач не надала підтверджуючих документів про рух коштів по банківській картці № [NUMBER] , не надала доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання первісному кредитору, а також не надала будь-яких доказів щодо спростування розрахунку заборгованості, наданого представником позивача. Враховуючи, що відповідачем не було вжито належним чином заходів щодо добровільного погашення заборгованості по договору позики № 9193433 від 28.09.2020, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з неї заборгованості в сумі 10147,51 грн., яка складається із заборгованості за тілом - 6000 грн., заборгованості за відсотками - 1440,00 грн. та інфляційне збільшення - 2707,51 грн.. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено та діяв на момент звернення до суду з позовною заявою. За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (чинного станом на час виникнення правовідносин) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 щодо позовної давності зазначено про те, що строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні. Враховуючи вищевикладене, строк позовної давності у вказаних правовідносинах не сплив. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2422,40 грн., які у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1311,73 грн.. Щодо вимог представника позивача про стягнення з відповідача суми витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та адвокатом Дзундза О.В. 12.05.2025 укладено договір № 20250512/8 про надання правової допомоги, в якому зазначено, що адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу по захисту прав та інтересів ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» у справі за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Вартість витрат на правничу допомогу складає 7000,00 грн., про що свідчить попередній розрахунок суми судових витрат. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі №275/150/22 (провадження № 61-13766св24) вказав наступне. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: partial