Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним вище позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 500 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначає, що 29.01.2023 року з вини військовослужбовця, який проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] НГУ, сталася ДТП, де позивач отримав серйозні травми. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] №370 від 23.03.2023 року встановлено факт скоєння ДТП з вини військовослужбовця цієї ж військової частини [PERSON] . Аналогічне службове розслідування з такими ж висновками проведено і у військовій частині [NUMBER] , де на момент ДТП проходив службу позивач. Оскільки винуватець ДТП керував транспортним засобом під час виконання обов`язків військової служби, то відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1172 ЦК України має здійснювати військова частина [NUMBER] НГУ, де проходив службу винуватець ДТП. Після ДТП позивач був евакуйований з місця події, з того часу проходив тривале лікування та реабілітацію в такі періоди: 30.01.2023-08.06.2023 - стаціонарне лікування у КНП «МКЛ №6» ДМР; 03.07.2023-25.08.2023 - стаціонарне лікування у ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ; 08.12.2023-28.12.2023 - реабілітація за висновком ВЛК у клінічному санаторії « [INFO] »; 11.01.2024-07.02.2024 - стаціонарне лікування у ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ. Також позивачу (оскільки він був військовослужбовцем) надавалися лікарняні відпустки на 30 календарних днів: за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №1232 від 26.08.2023; за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №3726 від 02.10.2023; за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №4262 від 03.11.2023. Вказані періоди лікування, реабілітації та відпусток за висновками ВЛК підтверджуються доданими виписками та змістом свідоцтва про хворобу від 07.02.2024р. Таким чином, внаслідок ДТП позивач мав тимчасову непрацездатність понад рік, з них майже 8 місяців перебування на стаціонарному лікуванні. Відповідно до свідоцтва про хворобу №261/92 від 07.02.2024р. позивач був визнаний непридатним до військової служби за станом здоров`я з виключенням з військового обліку. На цій підставі позивач звільнений з військової служби та виключений зі списку особового складу відповідно до наказу №200-ос від 14.03.2024р. Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК 12ААГ №565067 (акт огляду №625) від 06.05.2024р. позивачу встановлена II група інвалідності. Ні фізична особа, яка визнана винуватцем ДТП, ні військова частина відповідач з 29.01.2023 року по теперішній час завдану шкоду позивачу не відшкодовували, долею та станом здоров`я позивача не цікавились. Внаслідок ДТП позивач не тільки викреслив зі свого життя 8 місяців, які провів у лікарнях, але й у молодому віці 40 років втратив здоров`я на все життя. Внаслідок ДТП позивач на період лікування та натепер має обмежену можливість самостійно здійснювати базові життєві потреби, частково втратив здатність до самообслуговування, виконання професійних обов`язків, працювати на більшості посад. Травма спричинила значний фізичний біль та психологічний дискомфорт. До моменту отримання травми позивач вів активний спосіб життя, регулярно займався спортом та повноцінно виконував обов`язки військової служби. Внаслідок ДТП позивач втратив можливість надалі проходити службу, почав відчувати тривожність, емоційне виснаження та зниження самооцінки. Він став значно менше спілкуватися зі знайомими, уникати соціальних контактів, що ще більше погіршило його психоемоційний стан. У зв`язку з чим представник позивача вимушений звернутись до суду з позовом. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, позивач надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Малойван Є.І. в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та його представника в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як встановлено судом, 29.01.2023 року з вини військовослужбовця, який проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] НГУ, сталася ДТП, в ході якої позивач [PERSON] отримав серйозні травми. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] №370 від 23.03.2023 року встановлено факт скоєння ДТП з вини військовослужбовця цієї ж військової частини [PERSON] . Аналогічне службове розслідування з такими ж висновками проведено і у військовій частині [NUMBER] , де на момент ДТП проходив службу позивач. Оскільки винуватець ДТП керував транспортним засобом під час виконання обов`язків військової служби, то відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1172 ЦК України має здійснювати військова частина [NUMBER] НГУ, де проходив службу винуватець ДТП. Після ДТП позивач був евакуйований з місця події, з того часу проходив тривале лікування та реабілітацію в такі періоди: 30.01.2023-08.06.2023 - стаціонарне лікування у КНП «МКЛ №6» ДМР; 03.07.2023-25.08.2023 - стаціонарне лікування у ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ; 08.12.2023-28.12.2023 - реабілітація за висновком ВЛК у клінічному санаторії « [INFO] »; 11.01.2024-07.02.2024 - стаціонарне лікування у ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ. Також позивачу (оскільки він був військовослужбовцем) надавалися лікарняні відпустки на 30 календарних днів: за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №1232 від 26.08.2023; за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №3726 від 02.10.2023; за довідкою ГВЛК ГВМКЦ (ЦКГ) ДПСУ №4262 від 03.11.2023. Вказані періоди лікування, реабілітації та відпусток за висновками ВЛК підтверджуються доданими виписками та змістом свідоцтва про хворобу від 07.02.2024р. Таким чином, внаслідок ДТП позивач мав тимчасову непрацездатність понад рік, з них майже 8 місяців перебування на стаціонарному лікуванні. Відповідно до свідоцтва про хворобу №261/92 від 07.02.2024р. позивач був визнаний непридатним до військової служби за станом здоров`я з виключенням з військового обліку. На цій підставі позивач звільнений з військової служби та виключений зі списку особового складу відповідно до наказу №200-ос від 14.03.2024р. Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК 12ААГ №565067 (акт огляду №625) від 06.05.2024р. позивачу встановлена II група інвалідності. Відповідно до п.27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою КМУ від 03.12.2009р. №1317 (в редакції станом на момент встановлення позивачу групи інвалідності) підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи. Внаслідок ДТП позивач на період лікування та натепер має обмежену можливість самостійно здійснювати базові життєві потреби, частково втратив здатність до самообслуговування, виконання професійних обов`язків, працювати на більшості посад. Травма спричинила значний фізичний біль та психологічний дискомфорт. До моменту отримання травми позивач вів активний спосіб життя, регулярно займався спортом та повноцінно виконував обов`язки військової служби. Внаслідок ДТП позивач втратив можливість надалі проходити службу, почав відчувати тривожність, емоційне виснаження та зниження самооцінки. Він став значно менше спілкуватися зі знайомими, уникати соціальних контактів, що ще більше погіршило його психоемоційний стан. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У контексті справи, що розглядалася, діяльність із використання, зберігання й утримання транспортної машини має ознаки джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними ГУ Нацгвардії України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 500 000 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем,є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її збагачення. На це вказав Верховний Суд у постанові від 23.10.2024 року по справі №293/174/23. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Слід також зазначити, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Також усталеною є судова практика, згідно якої відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. Такої позиції дотримується, наприклад, Рівненський апеляційний суд у постанові від 23.11.2023 року у справі №596/2837/23. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. Доказування може здійснюватися у тому числі й з використанням висновку експерта. Пунктом 6.6. розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998р. допускається проведенні психологічної експертизи на вирішення якої можливо поставити такі питання: - Чи спричинені особі (прізвище, ім`я та по батькові) страждання (моральна шкода)за умов ситуації (зазначаються умови ситуації), що досліджуються у справі? - Якщо особі (прізвище, ім`я та по батькові) завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані стражданні (моральну шкоду)? Оскільки висновок експерта може бути замовлений самостійно особою до пред`явлення позову, він може стати у нагоді при доказувані як факту завдання такої шкоди, так і (що більш важливо) її розміру. 1.6. Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, у позивача були і є процесуальні можливості довести розмір завданої йому моральної шкоди належними доказами. Однак, позивач не доводить розмір завданої йому моральної шкоди жодними розрахунками. Виходячи з викладеного, суд вважає розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач значно завищеним. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 250 000,00 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 2500,00 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, від сплати якого відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений при зверненні до суду. На підставі викладено та

Outcome: partial