Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У серпні 2025 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що між ТзОВ «Аванс Кредит» та відповідачем 06.02.2024 року укладено кредитний договір №09038-02/2024, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконував та на момент відступлення права вимоги за ним рахується заборгованість в сумі 28000 грн. З моменту відступлення прав вимоги за вказаним договором відповідач заборгованість не погасив. Крім того, 04.02.2024 року між ТзОВ «Аванс Кредит» та відповідачем укладено кредитний договір № 04962-02/24, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконував та на момент відступлення права вимоги за ним рахується заборгованість в сумі 22650 грн. З моменту відступлення прав вимоги за вказаним договором відповідач заборгованість не погасив. Також, 23.01.2024 року між ТзОВ «Стар Файненс» та відповідачем було укладено кредитний договір №20948-01/2024, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконував та на момент відступлення права вимоги за ним рахується заборгованість в сумі 17500 грн. Крім того, 03.02.2024 року між ТзОВ «Стар Файненс» та відповідачем було укладено кредитний договір № 03238-02/2024, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконував та на момент відступлення права вимоги за ним рахується заборгованість в сумі 14000 грн. З моменту відступлення прав вимоги за вказаним договором відповідач заборгованість не погасив. Також, 06.02.2024 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики №2729893, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконував та на момент відступлення права вимоги за ним рахується заборгованість в сумі 16000 грн. З урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача вище вказану заборгованість за кожним із договорів та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Крім того, у встановлений строк відповідачем не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Так, судом встановлено, що між ТзОВ «Аванс Кредит» та відповідачем 06.02.2024 року було укладено кредитний договір №09038-02/2024 на суму 7000 грн. строком на 120 днів за сплатою відсотків в розмірі 2,50 % в день та 04.02.2024 року укладено кредитний договір № 04962-02/24 на суму 6000 грн. строком на 120 днів за сплатою відсотків в розмірі 2,50 % в день. Крім того, 23.01.2024 року між ТзОВ «Стар Файненс» та відповідачем було укладено кредитний договір №20948-01/2024, на суму 5000 грн. строком на 100 днів зі сплатою відсотків в розмірі 2,50 % в день, а також 04.02.2024 року укладено кредитний договір № 03238-02/2024 від 03.02.2024 року на суму 4000 грн. строком на 100 днів зі сплатою відсотків в розмірі 2,50 % в день Окрім того, 06.02.2024 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики №2729893 на суму позики в розмірі 4000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків в розмірі 2,50 % в день. Наведені обставини підтверджується долученими до матеріалів справи копіями відповідних електронних договорів (а/с 10, 26, 43, 57, 73). Пунктом першим ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи вбачається, що до позивача перейшло право вимоги за вказаними вище договором на підставі договорів факторингу №20062024 від 20.06.2024 року, №24052024 від 24.05.2024 року, № 29072024 від 29.07.2024 року, №28052024 від 28.05.2024 року, №14/06/21 від 14.06.2021 року (а/с 17, 33, 49,63, 80). Відповідно до копій реєстрів боржників, які є додатками до відповідних договорів факторингу до позивача перейшло право вимоги на заборгованість за договором № №09038-02/2024 в сумі 28000 грн., з яких 7000 грн. заборгованість за основною сумою кредиту, 21000 грн. борг по відсотках; за договором № 04962-02/2024 в сумі 22650 грн. з яких 6000 грн. сума основного боргу, 16650 грн. заборгованість по відсотках; за договором №20948-01/2024 в сумі 17500 грн. з яких 5000 грн. заборгованість за основною сумою кредиту; 12500 грн. борг за пенею; за договором №03238-02/2024 в сумі 14000 грн. з яких 4000 грн. основний борг, 10000 грн. заборгованість по відсотках; за договором №2729893 в сумі 16000 грн. з яких 4000 грн. сума основного боргу, 12000 грн. відсотки. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість за вказаними договорами позики. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved