Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 27 квітня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з [PERSON] . Кредитний договір №27.04.2024-100000106 (кредитної лінії). Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало [PERSON] кредит у розмірі 12 000 грн зі строком користування коштами протягом 98 днів з дня надання, а відповідач зобов`язався частинами повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 02 серпня 2024 року, сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,5 % за кожен день користування коштами, а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 10 % від суми кредиту. У разі прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання останній зобов`язався сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 120 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 365 % річних за період прострочення. Проте позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 10 жовтня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 36 840 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом - 12 000 грн; -заборгованість за процентами (нарахованими за період з 27 квітня 2024 року до 02 серпня 2024 року) - 17 640 грн; -заборгованість за комісією за надання кредиту - 1 200 грн; -нарахована неустойка за порушення зобов`язань - 6 000 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. 03 листопада 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги визнав частково - в частині стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 12 000 грн, проти задоволення решти вимог позивача заперечував. При цьому вказував, що: - позивач не довів наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки не надав відповідних доказів на підтвердження цих обставин, зокрема виписку з банківського рахунку позичальника; - встановлений договором розмір відсотків за користування кредитом є значно завищеним, суперечить положенням ч. 4 ст. 8, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» та вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - в частині перевищення визначеної законом максимальної денної процентної ставки за користування кредитом, порушує принципи добросовісності та розумності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника; - нарахована позивачем неустойка є завищеною, не відповідає вимогам закону, значно перевищує розмір збитків, завданих внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору. 11 листопада 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій останній не погодився з доводами відзиву, вказуючи на те, що нарахована позивачем заборгованість за кредитним договором повністю узгоджується з умовами договору. При цьому підписаний сторонами кредитний договір враховує усі вимоги закону, що регулює кредитні правовідносини, у тому числі встановлені законом обмеження та заборони. Наявність та розмір заборгованості повністю підтверджений розрахунком заборгованості за кредитним договором (який є належним доказом вказаних обставин) та не спростований іншою стороною, а тому така заборгованість підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. В судове засідання представник позивача Ларіонов К.О. не з`явився, проте у відповіді на відзив просив про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника позивача та відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 27 квітня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з [PERSON] . Кредитний договір №27.04.2024-100000106 (кредитної лінії). Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 12 000 грн зі строком користування коштами протягом 98 днів з дня надання, а відповідач зобов`язався частинами повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 02 серпня 2024 року, сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,5 % за кожен день користування коштами, а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 10 % від суми кредиту. У разі прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання останній зобов`язався сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 120 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 365 % річних за період прострочення. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Споживчий Центр». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Водночас ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. З копії квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 27 квітня 2024 року вбачається, що ТОВ «Споживчий центр» повністю виконало взяті на себе зобов`язання перед позичальником шляхом перерахування кредитних коштів через платіжну систему LiqPay у розмірі 12 000 грн на зазначену в заявці на отримання кредиту банківську картку № [NUMBER] (а.с. 19). Вказана обставина також не оспорювалася й відповідачем. Судом також встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим на 10 жовтня 2025 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 36 840 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом - 12 000 грн; -заборгованість за процентами (нарахованими за період з 27 квітня 2024 року до 02 серпня 2024 року) - 17 640 грн; -заборгованість за комісією за надання кредиту - 1 200 грн; -нарахована неустойка за порушення зобов`язань - 6 000 грн. Вказана заборгованість підтверджується відповідним розрахунком, який не спростований, не оспорений, відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості, а також доказів, що спростовують наявність або розмір заборгованості за кредитним договором. Твердження відзиву на позов про те, що позивач не надав суду належним чином оформлену банківську виписку з особового рахунку позичальника, яка є єдиним документом, що підтверджує наявність та розмір боргу за кредитним договором, суд вважає хибними у зв`язку з наступним. Законодавство України не містить окремого визначення «виписка з рахунку» як юридичного терміну. Однак, згідно із Законом України «Про банки та банківську діяльність» банки зобов`язані надавати своїм клієнтам інформацію про операції на їхніх рахунках, і виписка з рахунку є одним із способів цього надання. Виписка по рахунку (або банківська виписка) - це зведений документ, який відображає рух коштів на банківському рахунку, тобто усі операції по банківському рахунку (включаючи зняття та повернення коштів, нарахування та сплату процентів, комісій, неустойки тощо). Така виписка формується та видається банківською установою. Проте ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а тому вказані правила на нього не розповсюджуються, що також підтверджується положеннями Закону України «Про банки та банківську діяльність» та «Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс. Перевіряючи правильність нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором, відповідності його умовам договору та вимогам закону, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що заборгованість за процентами відповідає умовам кредитного договору, оскільки проценти нараховані згідно узгодженої сторонами процентної ставки (1,5 % за кожен день користування кредитом) та в межах узгодженого 98-денного строку кредитування, та становлять 17 640 грн (12 000 грн (розмір заборгованості за кредитом) х 1,5 % (процентна ставка)/100 х 98 (днів кредитування)). Суд не погоджується з доводами відзиву про те, що розмір відсотків за користування кредитом є значно завищеним, суперечить положенням ч. 4 ст. 8, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» та вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині перевищення визначеної законом максимальної денної процентної ставки за користування кредитом, порушує принципи добросовісності та розумності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. Дійсно, на правовідносини споживчого кредитування поширюються вимоги Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: ч. 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; ч. 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Однак, у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. За встановленого, оскільки кредитний договір укладений між сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), а тому на нього поширюються вимоги закону щодо обмеження нарахування процентів за денною ставкою, що не перевищує 1 %, починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (тобто з 20 серпня 2024 року), однак з урахуванням того, що до 22 квітня 2024 року обмеження денної процентної ставки за користування кредитом становило 2,5 %, а з 22 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року -1,5 %. Судом встановлено, що проценти, які нараховані за період з 27 квітня 2024 року до 02 серпня 2024 року, нараховувалися кредитором за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом, що в перерахунку становить денну ставку в 1,18 % процента. Таким чином, нарахування процентів здійснене у повній відповідності з умовами та обмеженнями, передбаченими Законом України «Про споживче кредитування», а тому твердження про протилежне є хибними. Що стосується посилання відповідача на невідповідність умов договору в частині відсотків вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», то в цій частині суд зауважує, що згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Як раніше встановлено судом, саме Законом України «Про споживче кредитування» чітко визначено умови та обмеження щодо нарахування відсотків за користування споживчим кредитом (ст. 8, п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування»), а тому умови Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню з урахуванням вказаних положень та обмежень. При цьому, положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII не встановлено жодних обмежень щодо розміру процентної ставки за кредитним договором (відповідач безпідставно ототожнює в цій частині проценти за користування кредитом з неустойкою). Не приймаються до уваги судом й доводи про те, що розмір відсотків за користування кредитом суперечить положенням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», яка також стосується обмежень саме щодо розміру неустойки, а не процентів. Також суд повторює, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем у межах споживчого кредитування додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Будь-яких обмежень щодо можливості встановлення комісії за надання кредиту (на відміну від комісії за обслуговування кредиту, яка регулюється спеціальними правилами встановлення та відповідними обмеженнями) вказаний Закон не містить. Комісія за надання кредиту нарахована відповідно до умов договору, а тому підлягає стягненню у повному обсязі разом із заборгованістю за кредитом та процентами. Що стосується нарахування неустойки (пені), то в цій частині суд вважає необхідним зазначити наступне. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (який залишається чинним на час розгляду справи) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 вказав, що з аналізу положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень та ст.ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України слід дійти висновку про те, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зважаючи на наведене, законодавцем звільнено позичальників від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦПК України, а також сплати неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року, та такі нарахування підлягають списанню. За встановленого, нарахована позивачем неустойка (пеня) не підлягає стягненню. Таким чином, з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий Центр» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30 840 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом - 12 000 грн; -заборгованість за процентами (нарахованими за період з 27 квітня 2024 року до 02 серпня 2024 року) - 17 640 грн; -заборгованість за комісією за надання кредиту - 1 200 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 2 027,79 грн судового збору.

Outcome: partial