Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

24 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, який проживав в Автономній Республіці Крим (далі АР Крим) і помер [INFO] в місті Євпаторія, АР Крим. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначає, що вона є дружиною [PERSON] , [INFO] . [PERSON] народився в м. Павлограді Дніпропетровської області, а за життя проживав в місті Євпаторія, АР Крим, помер [INFO] . Оскільки смерть [PERSON] відбулась на тимчасово окупованій території України, заявник позбавлена можливості зареєструвати у встановленому законом України порядку смерть чоловіка. Встановлення факту смерті [PERSON] заявнику необхідно для подальшої реєстрації факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, отримання свідоцтва про смерть згідно з чинним законодавством Україн, оскільки з цим пов`язане виникнення особистих немайнових та майнових прав, зокрема щодо оформлення спадщини. У призначене судове засідання заявник не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. У заяві [PERSON] також вказала, що вимоги заяви про встановлення факту смерті підтримує, просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Срібнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, відділ державної реєстрації надіслав до суду клопотання про розгляд справи, призначеної на 26 грудня 2025 року, без їх участі за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи не здійснюється. За приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до частини другої статті 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Під час розгляду справи судом встановлено, що заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 13 квітня 1980 року, Срібнянським районним відділом РАГС Чернігівської області (смт Срібне). Чоловіком [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , про що зазначено у свідоцтві про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданому 13 квітня 1980 року. Отже заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON] . На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця подала документ, складений російською мовою, під назвою «свідоцтво про смерть», який датований [INFO] та виданий установою, яка розташована на тимчасово окупованій території України. У вказаному свідоцтві про смерть зазначено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Павлоград Дніпропетровської області, помер [INFO] в місті Євпаторія, АР Крим. Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою з 20 лютого 2014 року російською федерацією територією України. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя, тощо. Тому, факт смерті слід встановити у судовому порядку за правилами статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», що стане підставою для державної реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану. З огляду на викладене, суд вважає доведеним той факт, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Павлоград Дніпропетровської області, який проживав в м. Євпаторія, АР Крим, помер [INFO] в місті Євпаторія, АР Крим, Україна. На підставі викладеного, а також, враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд дійшов висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що дасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть у відповідному державному органі реєстрації України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved