Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 16.07. 2021 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , який 27.10.2023 було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з [PERSON] . Періодично [PERSON] надає допомогу матеріальну допомогу, але це залежить від його настрою і така допомога не є постійною, а носить епізодичний характер. Утримувати самостійно дитину позивачу надзвичайно важко. На дату звернення до суду відповідач працює інспектором взводу №3 (швидкого реагування) РПОП ГУНП в Сумській області, капітан поліції. Рівень доходів за 2025рік не відомий. Але згідно декларації, яка є в загальному доступі дохід за основним місцем роботи за 2023 рік склав 487 610 грн., що в перерахунку за місяць становить 40634,16 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.11.2025 року і до повноліття дитини. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що їхня дитина постійно проживає разом з нею. Усі щоденні витрати на дитину - харчування, одяг, ліки, садочок/школу, гуртки - планує та оплачує в основному вона. З батьком дитини вони ніколи не домовлялися ні письмово, ні усно про конкретний розмір аліментів чи про те, скільки він має платити щомісяця. Гроші на дитину він перераховує в різних сумах. Коли хоче - може надіслати, коли не хоче - не платить взагалі. Вона не може розраховувати ні на стабільну суму, ні на конкретну дату платежів. Через це вона змушена одна планувати всі витрати на дитину і постійно переживати, чи вистачить коштів. Саме через те, що немає жодної чіткої домовленості і всі виплати залежать тільки від бажання батька дитини, вона звернулася до суду, щоб аліменти були визначені у фіксованому й зрозумілому розмірі. Тим більше що вона просить стягнути аліменти з 01.11.2025 року, тобто за поточний період, а не за попередні періоди. Розмір сум, які сплатив відповідач за попередні періоди не переглядаються. Хоче щоб сума була визначена відповідно до діючого законодавства і строки її оплати були прогнозовані, щоб вона могла планувати витрати на утримання дитини. Враховуючи погані відносини між ними як колишнім подружжям, категорично заперечує проти врегулювання спору мирним шляхом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що дійсно відповідач сплачує аліменти, але дані виплати є нерегулярними. У відповіді на відзив зазначив, що умовою звернення до суду є саме відсутність належної домовленості (договору) між батьками щодо утримання дитини, а не доведення злочинного чи «злісного» ухилення. У цій справі між сторонами не укладено ані нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів, ані будь-якої письмової угоди щодо фіксованого розміру й періодичності утримання дитини. Допомога, на яку посилається Відповідач, надається в різних сумах, епізодично, на його власний розсуд (що підтверджується як доводами Позивача в позовній заяві, так і фактичним змістом відзиву, де Відповідач не вказує жодного стабільного розміру та графіку платежів). У таких умовах відсутність належної домовленості та стабільного утримання цілком відповідає критеріям, визначеним п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 3, і надає Позивачці право на звернення до суду. Посилання Відповідача на ст. 4 ЦПК України, нібито як на норму, що забороняє звернення до суду за відсутності «ухилення», є некоректним. Позивачка прямо вказує, що нестабільність та залежність матеріальної допомоги від волі/настрою Відповідача і стали підставою звернення до суду. Тому звернення до суду відповідає ст. 4 ЦПК України, а доводи Відповідача про «відсутність спору» є необґрунтованими: вже сам факт подання позову та заперечення Відповідача проти встановлення судом розміру аліментів свідчать про наявність спору. Сам факт періодичного перерахування коштів на користь Позивачки або дитини не спростовує ні обов`язку Відповідача утримувати дитину в розумінні ст. 180 СК України, ні права Позивачки звернутися до суду для визначення розміру аліментів. Нестабільні, епізодичні виплати, які не гарантують дитині мінімального гарантованого розміру аліментів (не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - ч. 2 ст. 182 СК України), суперечать цим вимогам. Саме на це вказує і актуальна практика Верховного Суду, згідно з якою підставою для звернення до суду (у тому числі про зміну/збільшення аліментів) є ситуація, коли на момент звернення діти фактично отримують суму, меншу за встановлений законом мінімум, або взагалі не мають стабільного утримання. Таким чином, об`єктивні підстави для судового втручання є: відсутність домовленості, нестабільний характер допомоги, ризик для забезпечення інтересів малолітньої дитини. Щодо відсутності вимоги доводити «злісне ухилення» при первинному зверненні за аліментами, так норми СК України (ст. 180-184) не ставлять право на стягнення аліментів у залежність від наявності чи доведення «злісного ухилення» від виконання обов`язку. Питання ухилення та його ступеня має значення, зокрема, для: притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України; стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (ст. 196 СК України; правова позиція ВП ВС у справі № 333/6020/16-ц від 03.04.2019). Однак для первинного визначення розміру аліментів достатньо встановити: факт походження дитини від відповідача; факт проживання дитини з Позивачкою; відсутність належної домовленості щодо утримання; орієнтовні потреби дитини та можливості платника (ст. 182 СК України). У нашій справі всі ці умови виконані. Відповідач, стверджуючи, що він «завжди виконує обов`язок утримувати дитину», не надав жодних документальних доказів: систематичної сплати визначеної частки доходу або твердої суми; відповідності фактичних платежів мінімальному гарантованому чи рекомендованому розміру аліментів; наявності між сторонами оформленої та виконуваної домовленості щодо розміру/ строків утримання. (а.с.46-48) Представник відповідача [PERSON] адвокат Сапіч В.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] у зв`язку з безпідставністю, оскільки ніякого спору з приводу матеріального забезпечення і утримання дитини у відповідача з позивачкою ніколи не було і не має, а свої батьківські обов`язки він належним чином виконує в добровільному порядку. У відзиві на позов зазначив, що ніколи не було і на даний час відсутній спір стосовно матеріального забезпечення та виховання їхньої спільної дитини - сина [PERSON] , оскільки [PERSON] ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, а його банківська картка, на яку він отримував свою заробітну плату, весь час, до розірвання шлюбу знаходилась у позивачки і вона на свій розсуд користувалась грошовими коштами, що там знаходились. Ніколи не ухилявся він від матеріального забезпечення дитини і після розірвання шлюбу. Позивачка жодним чином не довела фактів ухиляння відповідача від свого батьківського обов`язку по утриманню дитини, хоча згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (а.с.35). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.10.2023 був розірваний (а.с. 13). Сторони мають спільного малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні, батьком дитини у свідоцтві про народження зазначений [PERSON] ( (а.с.6). Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180, 181 глави 15 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Доводи представника відповідача про те, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки ніякого спору з приводу матеріального забезпечення і утримання дитини у відповідача з позивачкою ніколи не було і не має, а свої батьківські обов`язки він належним чином виконує в добровільному порядку, не знайшли свого підтвердження в суді, доказів про те, що відповідач регулярно, в достатньому розмірі сплачує аліменти на утримання спільного сина суду не надано. З урахуванням вищезазначених обставин, та враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, працює та отримує певний дохід, також, у справі відсутні докази про наявність у [PERSON] захворювань чи інших обставин, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а тому суд вважає за необхідне стягнути аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення з даною заявою до суду у відповідності до ч.1 ст.191 ЦПК (аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову), тобто з 04.11.2025 та до досягнення сином повноліття. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн., так як позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів.

Outcome: partial