Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 шляхом обміну електронними повідомлення, підписаний у порядку визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Так, після заповнення відповідачем електронної заявки на отримання споживчого кредиту на сайті первісного кредитора в мережі інтернет, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» 07.09.2022 направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти договір про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 у вигляді розміщення в особистому кабінеті позичальника на сайті повного тексту кредитного договору. В процесі заповнення заявки і реєстрації особистого кабінету позичальником первісний кредитор здійснив ідентифікацію і верифікацію особи в порядку передбаченому пунктами 2 і 4 розділу 31 «Порядку ідентифікації верифікації клієнта (представника клієнта)» (Додатку 2 до «Положення про здійснення установами фінансового моніторингу» затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2020 №107). Тобто, первісний кредитор отримав ідентифікаційні дані і їх верифікацію із використанням системи BankID НБУ і бюро кредитних історій з додатковою фотофіксацією особи з власним ідентифікаційним документом. Таким чином первісний кредитор однозначно встановив особу позичальника як [PERSON] 07.09.2022 позичальник після ознайомлення з пропозицією укласти електронний договір (офертою) у формі договору про надання фінансового кредиту, який містить усі істотні умови і маючи технічну можливість відмовитися від підписання договору, натиснув кнопку якою дав свою згоду на умови договору. Зі своєї сторони ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» направило [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор W5072 на номер телефону, який позичальник зазначив в особистому кабінеті, а саме: [NUMBER] , котрий відповідач ввів/відправив первісному кредитору у відповідному розділі сайту, чим прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладення договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 на умовах визначених цією офертою. Відповідно до умов розділу 1 договору про надання фінансового кредиту, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» перерахувало позичальнику на його картку [NUMBER] , грошові кошти у сумі 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 25 днів, базова процентна ставка - 2,5% на день. Перерахування коштів відбулось через надавача послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення». ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі та строк, передбачений умовами договору. Однак, відповідач [PERSON] виконував свої взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, або не в повному обсязі, або не сплачуючи взагалі, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 23400 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 6000 грн., заборгованість за відсотками - 17400 грн. 14.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (на даний час назва ТОВ «Свеа Фінанс») укладено договір факторингу №14042023 відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошті у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №14042023 від 14.04.2023, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором №06511-09/2022 від 07.09.2022, укладеним з відповідачем, у розмірі 23400 грн. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором №06511-09/2022 від 07.09.2022 в розмірі 23400 грн. та судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін від сторін не надійшло. 16.05.2025 представник відповідача адвокат Огойко А.А. подав до суду клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.05.2025 клопотання представника відповідача адвоката Огойка А.А. про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено, встановлено [PERSON] додатковий строк для подання відзиву на позов до 30.05.2025 включно. 23.09.2025 представник відповідача адвокат Огойко А.А. подав до суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що [PERSON] визнає обставини щодо укладення 07.09.2022 договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022, отримання кредиту у розмірі 6000 грн. та процентів за користування кредитними коштами в сумі 3750 грн, нарахованих в межах строку кредитування, який становить 25 днів, тобто за період з 07.09.2022 по 01.10.2022 включно. Разом з тим, відповідач категорично не погоджується з нарахуванням процентів за користування кредитними коштами після визначеного договором строку кредитування, з огляду на те, що укладаючи кредитний договір, сторони погодили, що кредит видається строком на 25 днів: з 07.09.2022 по 01.10.2022, це є строк правомірного користування кредитними коштами, упродовж якого позичальник сплачує кредитору проценти у загальній сумі 3750 грн, що також стверджується паспортом споживчого кредиту. Якщо кошти не повернуті до 01.10.2022, то з 02.10.2022 настає прострочення боржника, у зв`язку з чим останній сплачує проценти за неправомірне користування коштами максимально упродовж 180 днів. Ця умова розміщена у розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» кредитного договору (п.4.3). Умови кредитного договору про нарахування процентів після 01.10.2022 протягом 180 днів за своєю правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст.625 ЦПК України. Тобто сторони погодили, що поза межами строку кредитування позичальник сплачує проценти, які при цьому не є процентами «за користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та узгодили їх розмір. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Відповідач розцінює п.4.3 кредитного договору, як такий, що не підлягає до застосування, оскільки фактично наділяє кредитора правомочністю застосовувати штрафні санкції до боржника (є мірою відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань боржником за договором). Отже, п.4.3 договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022, який знаходиться в розділі 4 цього договору «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів», встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Окрім того, згідно з п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу. Оскільки проценти за кредитним договором нараховані за період з 02.10.2022 по 14.04.2023 в сумі 13650 грн., як проценти за порушення грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України) у розмірі, визначеному кредитним договором, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими [PERSON] звільняється від обов`язку їх сплати на користь ТОВ «Свеа Фінанс». Також представник відповідача вважає, що оскільки між кредитодавцем та позичальником було укладено споживчий кредит, на вказані правовідносини розповсюджуються положення п.6 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», за яким з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. З врахуванням викладених обставин, відповідач визнає заявлені до нього вимоги лише в частині стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 у сумі 9750 грн., з яких: 6000 грн. тіло кредиту, 3750 грн проценти за користування кредитними коштами за період з 07.09.2022 по 01.10.2022 включно, відповідно до умов договору (правомірне користування кредитними коштами). В решті позовних вимог просить відмовити. Окрім того, відповідач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складається із витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8000 грн., на підтвердження чого пізніше ним буде надано відповідні докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та їх вартості. 15.10.2025 представник відповідача адвокат Огойко А.А. подав до суду заяву про надання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.09.2022 ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідач [PERSON] уклали договір про надання фінансового кредиту №06511-09/2022. Вказаний договір, додаток №1 до нього Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту підписані позичальником в його особистому кабінеті електронним підписом шляхом використання ним одноразового ідентифікатора W5072. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Тип кредиту: кредит. Мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 25 днів, тобто до 01.10.2022. Дата надання кредиту 07.09.2022 (п.1.2 кредитного договору). За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,50% (процентів) на добу (п.1.3 кредитного договору). Відповідно до п.1.8. кредитного договору, невід`ємною частиною кредитного договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті товариства - https://www.zecredit.com.ua. Відповідно до п.2.1 кредитного договору, сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. У разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк передбачений в п.1.2 цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору (п.2.3 кредитного договору). Відповідно до умов п.2.4. кредитного договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів за користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Згідно п.4.3 розділу 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» кредитного договору, у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору та/або в додатку (ах) до цього договору, проценти передбачені в п.2.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. Відповідно до додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 року сторони погодили Графік платежів та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Так, загальна сума кредиту за період 07.09.2022 01.10.2022, яку повинен повернути відповідач, складає 9750 грн., з яких: 6000 грн. сума кредиту, 3750 грн. проценти за користування кредитом. ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало [PERSON] кредитні кошти в розмірі 6000 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих.№2919_250318185844 від 18.03.2025, з якої вбачається, що 15.09.2020 між ТОВ «Універсальні платіжні рішення», що надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» укладено договір ФК-150920 на переказ коштів. Відповідно до зазначеного договору, було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 07.09.2022 19:25:09 на суму 6000 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua-165224923, призначення платежу: зарахування 6000 грн. на карту [NUMBER] . 14.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» і ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №14042023, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» передало (відступило) свої права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло ці права вимоги за кредитними договорами, що зазначені в Реєстрі боржників, та сплатило за відступлення грошові кошти. Згідно платіжної інструкції №9081 від 14.04.2023, ТОВ «Росвен Інвест Україна» перерахувало кошти на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» згідно договору факторингу №14042023 від 14.04.2023 в сумі 828346,67 грн. З витягу з Реєстру боржників №1 до договору факторингу від 14.04.2023 №14042023 вбачається, що відповідач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , знаходиться у даному реєстрі за номером 1965, як боржник за кредитним договором №06511-09/2022 від 07.09.2022, за яким загальна сума заборгованості становить 23400 грн., з яких: 6000 грн. - сума простроченого основного боргу, 17400 грн. - сума прострочених процентів. Відповідно до Рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» №1 від 25.03.2024, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коба Н.В., Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс». Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №06511-09/2022 від 07.09.2022, складеного ТОВ «Свеа Фінанс», станом на 18.03.2025 заборгованість [PERSON] нарахована за період з 07.09.2022 по 31.12.2022 становить 23400 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 6000 грн., заборгованість за відсотками - 17400 грн. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання, як до так і після відступлення права вимоги [PERSON] не здійснив жодного платежу для погашення заборгованості ні на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», ні на рахунок ТОВ «Свеа Фінанс». Відповідно до ч.ч.1-3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Отже, електронний підпис одноразовим ідентифікатором призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Судом встановлено та визнається відповідачем [PERSON] факт укладення між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 та отримання на його виконання кредиту в розмірі 6000 грн., що також підтверджується наведеними вище належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст.1052 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст.525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В ході розгляду справи встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі, у той час як [PERSON] взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування ними за кредитним договором не виконав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022, що підтверджується належними та допустимими доказами. Отже, з досліджених судом доказів вбачається, що внаслідок порушення відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 виникла заборгованість, що підлягає стягненню з нього на користь позивача, зокрема, в розмірі заборгованості за тілом кредиту 6000 грн. Водночас при визначенні розміру заборгованості за відсотками за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступних мотивів. Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом із процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат.verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Так, з договору про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 вбачається, що його сторони погодили, що кредит надається строком на 25 днів: з 07.09.2022 по 01.10.2022, про що також зазначено в додатку №1 до цього договору Графіку платежів та Паспорті споживчого кредиту. Згідно п.4.3 розділу 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» кредитного договору, у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору та/або в додатку (ах) до цього договору, проценти передбачені в п.2.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. З наведеного вбачається, що сторони кредитного договору погодили, що поза межами строку кредитування позичальник сплачує проценти, які при цьому за своєю правовою природою не є процентами «за користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та узгодили їх розмір. Отже, проценти за кредитним договором, нараховані після закінчення строку кредитування, а саме: з 02.10.2022 не підлягають стягненню з відповідача як проценти «за користування кредитом», оскільки за своєю правовою природою є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання та охоплюються диспозицією ч.2 ст.625 ЦК України. Разом з тим, положення п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначають, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан з 05.00 год 24 лютого 2022 року, який триває донині. З досліджених судом доказів встановлено, що проценти в розмірі 13650 грн. нараховані за період з 02.10.2022 по 31.12.2022 як проценти за порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором від 07.09.2022, тобто у період дії в Україні воєнного стану, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з огляду на наступне. Відповідно до ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)). Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідача [PERSON] як позичальника за кредитним договором, слід звільнити від обов`язку сплати процентів в розмірі 13650 грн., що нараховані за період з 02.10.2022 по 31.12.2022 як відповідальність за порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку слід вважати правомірним нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку кредитування, а саме: з 07.09.2022 по 01.10.2022, розмір яких складає 3750 грн. відповідно до Графіка платежів та розрахунку заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №06511-09/2022 від 07.09.2022 у загальному розмірі 9750 грн., з яких: 6000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 3750 грн. - заборгованість за процентами. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на 41,67% (9750 грн. х 100%/23400 грн.), з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1009,41 грн. (2422,40 грн. х 41,67%/100%) пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч.4 ст.263 ЦПК України. Відповідно до ч.ч.3, 8 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Із матеріалів справи вбачається, що 15.05.2025 відповідач [PERSON] уклав із адвокатом Огойком А.А. договір про надання правничої допомоги №2/05-15/2025, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії ВХ №1096685 від 15.05.2025. У вказаному договорі сторони визначили, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 8000 грн. З акту прийому-передачі послуг від 15.10.2025 вбачається, що адвокат Огойко А.А. надав, а відповідач Кузьмінчук М.О. прийняв (отримав) правничу допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги №2/05-15/2025 від 15.05.2025, загальна вартість якої становить 8000 грн. В даному акті конкретизовано найменування кожної наданої правничої послуги та, відповідно, її вартість. Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час позивач, який належним чином повідомлявся про розгляду справи у суді, будь-яких клопотань чи заяв не подав, не скориставшись своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної відповідачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат. Отже, у суду відсутні підстави вважати понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. неспівмірними. Водночас, враховуючи те, що задоволенню підлягають 41,67% позовних вимог (9750 грн. х 100%/23400 грн.), суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені останнім, у розмірі 4666,40 грн. (8000 грн. х 58,33%/100%) пропорційно розміру відхилених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial