Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] звернувся в суд з позовом до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України в якому просить стягнути на його користь: - моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 600000 гривень; - кошти сплачені за надання юридичної допомоги в розмірі 216000 гривень. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.07.2018 року Офісом Генерального прокурора до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості щодо кримінального провадження за №42018000000001685. 24.02.2020 року у вищевказаному кримінальному провадженні йому старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції (ГСУ НП) України Колотигіною Т.В. за погодженням з прокурором Офісу Генерального прокурора Ганжою О.М. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України. 25.02.2020 року постановою прокурора Офісу Генерального прокурора Ганжі О.М. матеріали кримінального провадження щодо [PERSON] виділені з кримінального провадження №42018000000001685 в окреме провадження, якому присвоєно №12020000000000164. 29.05.2020 року Офісом Генерального прокурора затверджено обвинувальний акт ГСУ НП України у кримінальному провадженні №12020000000000164 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України, та скеровано його до суду. 10.08.2020 року постановою прокурора Офісу Генерального прокурора О. Журавльова матеріали кримінального провадження виділені з кримінального провадження №42018000000001685 в окреме провадження, якому присвоєно №12020000000000776. 10.08.2020 року у кримінальному провадженні №12020000000000776 [PERSON] заступником Генерального прокурора Симоненком О.Ю. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України. 17.11.2020 року Офісом Генерального прокурора затверджено обвинувальний акт ГСУ НП України у кримінальному провадженні №12020000000000776 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, та скеровано його до суду. Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 27.11.2020 року у справі №283/1119/20 кримінальне провадження за №12020000000000164 по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 28, ч.4 ст. 240 КК України об`єднано із кримінальним провадженням за № 12020000000000776 по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України в одне провадження. Постановою від 19.12.2022 року прокурор Офісу Генерального прокурора Дубчак Н.С. відмовилась від підтримання державного обвинувачення в частині (за епізодом) в кримінальному провадженні №12020000000000164 за ч.1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України. Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03.02.2023 року у справі №283/1119/20 [PERSON] , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30.11.2023 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора другого відділу другого управління 2 процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора Дубчак Н.С., а вирок Малинського районного суду Житомирської області від 03.02.2023 року щодо [PERSON] - залишено без зміни. Постановою від 18.07.2024 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30.11.2023 року відносно [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Таким чином виправдувальний вирок Малинського районного суду Житомирської області від 03.02.2023 року у справі №283/1119/20 відносно [PERSON] , набув статус остаточного. У зв?язку з цим позивач набув права на відшкодування шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру). Незаконним притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіянна моральна шкоди, яка полагяє у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Перебування позивача під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало непоправних душевних. Позивач постійно перебував у стресовому стані, погіршились його стосунки з оточуючими людьми через те, що він був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях. Враховуючи глибину та характер цих страждань, важає, що на його користь повинна бути стягнута моральна шкода в розмірі 600000 гривень. Також під час здійснення досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження в суді позивач зазначає, що він витратив на оплату послуг адвоката (юридичну допомогу) 216000 гривень, які також просить стягнути на його користь. В судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали з підстав, які вказані в позовній заяві. Представник Офісу Генерального прокурора позов не визнала та пояснила, що позивач не довів протиправність дій слідчих та прокурорів, не довів факту заподіяння йому моральної шкоди та не надав докази, які підтверджують розмір заявленої ним моральної шкоди. Крім того він обрахував моральну шкоду, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 8000 гривень, хоча Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмірі мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600 гривень. Також представник Офісу Генерального прокурора зазначила, що позивач не надав документів, які підтверджують обгрунтований розмір витрат, які понесені ним у зв?язку з наданням юиридичної допомоги під час здійснення кримінального провадження. У зв?язку з цим просить відмовити в задоволенні позову. Представник Національної поліції України також позов не визнала з аналогічних підстав. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.07.2018 року до Єдиного реєстру досудовимх розслідувань були внесені відомості про кримінальне провадження № 42018000000001685 за ч. 2 ст. 240 та ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 42). 24.02.2020 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України у кримінальному провадженні № 42018000000001685 (а.с. 43-51). 25.02.2020 року з матеріалів кримінального провадження № 42018000000001685 були виділені в окреме провадження № 12020000000000164 матеріали досудового розслідування щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України (а.с. 52) та внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 53). 29.05.2020 року затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12020000000000164 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України (а.с. 54-68). 10.08.2020 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України у кримінальному провадженні № 42018000000001685 (а.с. 69-70). В цей же день з матеріалів кримінального провадження № 42018000000001685 були виділені в окреме провадження № 12020000000000776 матеріали досудового розслідування щодо [PERSON] за ч. 4 ст. 240 КК України (а.с. 77) та внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 78). 17.11.2020 року затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12020000000000776 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 4 ст. 240 КК України (а.с. 79-89). Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12020000000000164 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України та обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12020000000000776 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 4 ст. 240 КК України надійшли до Малинського районного суду Житомирської області і ухвалою від 27.11.2020 року об?єднані в одне провадження у справі № 283/1119/20 (а.с. 90). 19.12.2022 року прокурор відмовився від підтрммання обвинувачення у кримінальному провадженні № 12020000000000164 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України (а.с. 91-94). Вироком Малинського районного суду Житомирської області № 283/1119/20 від 03.02.2023 року [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопрушення передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв?язку з недоведеністю в його діянні складу кримнального правопорушення (а.с. 16-24). Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30.11.2023 року вирок Малинського районного суду Житомирської області № 283/1119/20 від 03.02.2023 року залишено без змін (а.с. 25-35). Постановою Верховного Суду від 18.07.2024 року ухвала Житомирського апеляційного суду від 30.11.2023 року також залишена без змін (а.с. 36-41). Мотиви та застосовані норми права. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"). Згідно зі статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що "моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості". У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На обгрунтування характеру та обсягу душевних страждань позивач надав консультаційний висновок спеціаліста (а.с. 109) та заключення магніто-резонансної томографії головного мозку (а.с. 110-111) з яких вбачається, що він з 2019 року стражєдає на церебральну мікроангіопатію та атрофію кори лобних ділянок головного мозку, а також на стенозуючий атеросклероз. Крім того позивач надав листки непрацездатності з яких вбачається що у період з квітня по липень 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 112-116). Однак позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про те, що дані хвороби пов?язані з незаконним повідомленням про підозру та перебуванням позивача під слідством та судом. Крім того дані хвороби вже існували на момент повідомлення позивачу про підозру. В той же час суд вважає, що незаконне повідомлення позивачу про підозру та перебування його під слідством і судом саме по собі завдає йому моральних страждань і він має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Визначаючи строк перебування позивача під слідством і судом, суд вважає, що його початком є 24.02.2020 року (день повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 240 КК України у кримінальному провадженні № 42018000000001685), а останнім днем є 30.11.2023 року (день набрання вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03.02.2023 року законної сили), тобто позивач перебував під слідством і судом 45 місяців та 6 днів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Однак суд в даному випадку повинен обраховувати моральну шкоду, виходячи з розміру мінімальної місячної заробітної плати 8000 гривень, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», з огляду на наступне. Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналізуючи судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування "мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду", "виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом", "мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування", а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000 гривень. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24). Таким чином, оскільки період перебування позивача під слідством і судом складає 45 місяців та 6 днів, розмір морального відшкодування не може бути меншим за 361600 гривень ((8000 грн. х 45 місяців = 360000 грн.) + (8000 грн. : 30 календарних днів х 6 днів = 1600 грн.)). Враховуючи викладене, а також те, що позивачу двічі незаконно було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством та судом в розмірі 500000 гривень, оскільки такий розмір не менший від мінімального і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", та не призводить до її збагачення. У стягненні решти частини моральної шкоди суд відмовляє. Вирішуючи позовні вимог про стягнення коштів, які позивач сплатив за надання юридичної допомоги в розмірі 216000 гривень, суд враховує, що згідно пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові також відшкодовуються суми, сплачені у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268). Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі № 932/10156/21, провадження № 61-26св24, та інших. У даній справі позивач на підтвердження витрат на юридичну допомогу надав суду наступні документи: - договір про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 02.04.2021 року (а.с. 121); - ордер на наданя правничої (правової) домоги від 09.04.2021 року, виданий адвокатом Кузнецовим А.С. (а.с. 122); - додаткову угоду № 1 до договору про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 02.04.2021 року (а.с. 123); - акти виконаних робіт № 1 від 21.01.2022 року, № 2 від 30.01.2023 року, № 3 від 20.01.2024 року та № 4 від 23.07.2024 року (а.с. 130); - квитанції до прибуткових касових ордерів від 19.12.2022 року, від 27.01.2022 року, від 12.04.2021 року, від 03.02.2023 року, від 30.01.2023 року, від 23.07.2024 року та від 30.11.2023 року (а.с. 131-133); - посвідчення адвоката Кузнецова А.С. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 134). Відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. договору про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 02.04.2021 року за послуги, надані адвокатом, клівєнт сплачує суму, обумовлену домовленістю сторін. Не підтвердження внесення сум гонорару адвокат надає клієнтові, на його вимогу, квитанцію до прибуткового касового ордеру. Пунктом 2 додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 02.04.2021 року визначено, що розмір гонорару адвоката становить 2000 гривень за годину роботи. Згідно акту виконаних робіт № 1 від 21.01.2022 року адвокат за період роботи з 02.04.2021 року по 24.12.2021 року витратив на роботу 41 годину. Гонорар становить 82000 гривень. Згідно акту виконаних робіт № 2 від 30.01.2023 року адвокат за період роботи з 21.01.2022 року по 19.12.2022 року витратив на роботу 18 годин. Гонорар становить 36000 гривень. Згідно акту виконаних робіт № 3 від 20.01.2024 року адвокат за період роботи з 26.01.2023 року по 30.11.2023 року витратив на роботу 34 години. Гонорар становить 68000 гривень. Згідно акту виконаних робіт № 4 від 23.07.2024 року адвокат за період роботи з 07.04.2024 року по 18.07.2024 року витратив на роботу 15 годин. Гонорар становить 30000 гривень. Загалом виконано робіт на суму 216000 гривень. Відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів позивач сплатив адвокату гонорар в розмірі 216000 гривень. Отже, позивачем надано суду докази понесення витрат на юридичну допомогу в межах кримінального провадження, оскільки в актах виконаних робіт наявний детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та час, витрачений на виконання цих робіт. А квитанціями до прибуткових касових ордерів підтверджується здійснення позивачем витрат на оплату послуг адвоката. Таким чином позивач має право на відшкодування коштів, сплачених за надання юридичної допомоги, в розмірі 216000 гривень. В своїй постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 Верховний Суд вказав, що зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законодавство не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. За таких обставин суд стягує з Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 500000 гривень та на відшкодування коштів, сплачених за надання юридичної допомоги, в розмірі 216000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд враховує, що, відповідно до пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. За таких обставин суд відносить судовий збір на рахунок держави. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивач не надав суду доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі. У зв?язку з цим суд не вирішує питання про стягнення цих витрат на користь позивача.

Outcome: partial