Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача 30000 грн. матеріальної та 30000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а також судові витрати по справі. Свій позов мотивує тим, що 29 травня 2025 року о 10 год. 50 хв. на 133 км. автодороги Суми-Глухів водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Volvo», реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , з напівпричепом «Krone», номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції руху, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2101», реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , під управлінням [PERSON] , який рухався праворуч. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 червня 2025 року, винним в даній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач [PERSON] , а тому він зобов`язаний відшкодувати заподіяну внаслідок ДТП шкоду. Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відсутній за зареєстрованою у встановленому порядку адресою проживання. Відзив на позов не подав. У відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Безпосередньо дослідивши письмові матеріали по справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 29 травня 2025 року о 10 год. 50 хв. на 133 км. автодороги Суми-Глухів водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Volvo», реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , з напівпричепом «Krone», номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції руху, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2101», реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , під управлінням [PERSON] , який рухався праворуч. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 червня 2025 року, відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанова суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідача у завданні шкоди внаслідок ДТП доведена належним чином та, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Згідно положень ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили реальний розмір шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, реальні втрати, яких особа зазнала у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт ДТП не є достатньою підставою для стягнення конкретної грошової суми; розмір шкоди має бути доведений належними та допустимими доказами; визначення суми шкоди виключно зі слів позивача або за його суб`єктивною оцінкою не відповідає вимогам процесуального закону. Суд не наділений повноваженнями самостійно визначати або обчислювати розмір матеріальної шкоди замість сторони позивача, а також не може ґрунтувати рішення на припущеннях. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач не довів розмір заявленої матеріальної шкоди, у зв`язку з чим його позовні вимоги у цій частині є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, суд виходить із наступного. Так, судом встановлено, що позивач дійсно зазнав моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої діями відповідача, що виразилось фізичному та моральному стресі, порушенні звичайного способу життя. Відповідно до ст. ст. 22, 23, 1167 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі, який відповідає тяжкості фізичних і моральних страждань потерпілого, та обставинам справи. При цьому, суд враховує, що позивач зазнав моральних страждань у вигляді фізичного та морального стресу, порушення звичного способу життя після ДТП. Самі обставини справи не свідчать про надзвичайно тяжкі наслідки або інтенсивні страждання, які виправдовували б заявлену суму моральної шкоди у 30000 грн. З огляду на зазначене, заявлений позивачем розмір моральної шкоди суд вважає завищеним. Разом з тим, суд визнає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 15000 грн., що відповідає принципам розумності, пропорційності та справедливості. Суд керується принципом компенсації реальної моральної шкоди, не допускаючи зловживання правом на її завищене стягнення. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 15000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково на суму 15000 грн., що становить 25% від ціни позову, то сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 302,80 грн.

Outcome: partial