Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22.10.2004 року з відповідачем. За час перебування у шлюбі у них народилася спільні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 27.02.2014 року рішенням суду даний шлюб між сторонами був розірваний. Вказує, що дане розірвання шлюбу було лише формальним, а сторони продовжили шлюбно-сімейні відносини, мали спільний побут, господарство, бюджет. Продовжуючи спільне проживання та сімейні стосунки сторони повторно зареєстрували шлюб 28.10.2016 року. На даний час шлюб між сторонами розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.11.2020 року. За час спільного проживання та перебування у шлюбі подружжя придбало наступне майно: домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] ; земельна ділянка, за адресою [ADDRESS] ; Причіп, ПГМФ, 2019 року, модель 830400, VIN код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; автомобіль RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, VIN код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Вказує, що після повторного розірвання шлюбу, сторони не можуть добровільно в поза судовому порядку визначити порядок користування та здійснити поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим позивач звернулася до суду для захисту свого права. Позивач просила суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 27.02.2014 року по 28.10.2016 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] ; Причіп, ПГМФ, 2019 року, модель 830400, VIN код [NUMBER] ; автомобіль RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, VIN код [NUMBER] ; здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, шляхом: визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1613 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222486001:01:010:0003; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1613 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222486001:01:010:0003; присудити неподільну річ Причіп, ПГМФ, модель 830400, VIN код [NUMBER] , вартістю 26 082 грн., [PERSON] ; автомобіль RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, VIN код [NUMBER] , вартістю 286 610 грн., залишити у володіння та користуванні [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, VIN код [NUMBER] , з вирахуванням 1/2 частини вартості Причепу, ПГМФ, 2019 року, модель 830400, VIN код [NUMBER] , що становить 130264 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 327 від 05.03.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/20025/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.03.2024 року у зв`язку з мобілізацією головуючого судді Дубас Т.В. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року суддею Пінкевич Н.С. прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна та встановлення факту спільного проживання. 20.03.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Не погоджуючись з доводами позову відповідач подав зустрічну позовну заяву про визнання спірного майна його особистою приватною власністю. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що житловий будинок, земельну ділянку за адресою [ADDRESS] придбав за особисті грошові кошти, а [PERSON] не брала жодної матеріальної затратної участі у придбані даної нерухомості. Посилаючи на ст. 57 СК України зазначає, що будинок та земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а тому не підлягаю поділу. Вказує, що 15 грудня 2014 року у період припинення шлюбних відносин між сторонами він за особисті кошти та заощадження придбав автомобіль RENAULT SANDERO. При цьому [PERSON] не надавала погодження на купівлю вказаного автомобіля. Зазначає, що 30 січня 2015 року він пішов служити до Збройних Сил України. 28 жовтня 2016 року повторно зареєстрував вже формально шлюб з [PERSON] . 31 серпня 2019 року [PERSON] за особисті грошові кошти придбав причіп ПГМФ, модель 830400. [PERSON] не давала погодження на купівлю вказаного причепу. Доводи [PERSON] щодо спірного майна викладена у відзиві на первісну позовну заяву є тотожними за змістом до доводів, які викладена у зустрічній позовній заяві. Також відповідач за первісним позовом зазначає про те, що [PERSON] не надала належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, а з матеріалів позовної заяви вбачається, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно також відсутні підстави для визнання заявленого нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, а також для поділу. Відповідач за первісним позовом просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та задоволити його зустрічні вимоги. А саме позивач за зустрічним позовом просив суд: прийняти зустрічну позовну заяву про визнання майна особистою приватною власністю; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: - Домоволодіння за адресою [ADDRESS] . - Транспортний засіб RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, VIN код: [NUMBER] . - Причіп, ПГМФ, 2019 року, модель 830400, VIN код [NUMBER] . стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю - залишено без руху та надати строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду з первісним позовом. Сторони справи подали усі заяви по суті та їх було прийнято і долучено до матеріалів справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року витребувано у Головного управління Національної поліції в Київській області докази за поданим клопотанням. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов у повному обсязі, відмовити - у задоволенні зустрічного. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача [PERSON] просили відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний - задовольнити. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення позовних вимог частково, а в зустрічному позові слід відмовити, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2004 року було укладено шлюб. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/1143/14-ц від 27 лютого 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 11 березня 2014 року (визначено з Єдиного реєстру судових рішень). Згодом сторони повторно зареєстрували шлюб 28 жовтня 2016 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/13897/20 від 30 листопада 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 31 грудня 2020 року (визначено за загальним порядком набрання рішенням суду законної сили). Тому, суд враховує, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2004 року по 11 березня 2014 року (дата набрання законної сили рішенням суду, визначено з Єдиного реєстру судових рішень) та з 28 жовтня 2016 року по 31 грудня 2020 року (дата набрання законної сили рішенням суду, визначено за загальним порядком набрання рішенням суду законної сили). Сторони по справі мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. Режим окремого проживання подружжя або сепарація може бути встановлено рішенням суду як за письмовою заявою подружжя, так і за рішенням суду за позовом одного із подружжя. Якщо подружжя дійшло спільної згоди щодо встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати, суд своїм рішенням встановлює сепарацію. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Таких вимог жодна із сторін при розгляді даної справи не заявляла, рішення суду з приводу цього відсутні. В частині припинення шлюбних відносин відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним вказує про те, що саме з жовтня 2010 року сторони остаточно припинили шлюбні відносини, не вели спільне господарство, не підтримували шлюбних стосунків. При цьому посилається на те, що ці обставини встановленні рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/1143/2014. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним ці обставини категорично заперечувала. Що стосується аргументів [PERSON] про преюдиційність обставин, установлених у справі №369/1143/2014, №369/13897/20, до обставин у цій справі, суд вважає такі доводи безпідставними з огляду на таке. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17). Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Преюдиційність відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права). Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц. Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами. У пунктах 60,63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95,п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень. Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)». Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення умотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17. З огляду на підстави та обґрунтування позовних вимог, мотивування судового рішення, суд приходить до висновку, що судом по справі № 369/1143/2014, №369/13897/20 не викликалися учасники справи особисто в судові засідання, не з`ясовувалися фактичні обставини справи, а посилання на те, що з жовтня 2010 року сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують стосунків зазначено лише виключно зі слів позивача [PERSON] за позовом про розірвання шлюбу у справі № 369/1143/2014. Тому, доводи відповідача за первісним позовом щодо преюдиціального значення судового рішення, до уваги не приймаються та перевіряються доводи та докази, подані сторонами на підставі загальних норм доказування. Сам по собі факт не оскарження судового рішення не може ототожнюватись з визнанням сторонами певних обставин. Щодо вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 27.02.2014 року по 28.10.2016 року суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 року, с. № 531/295/19, дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21). При цьому, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду 23 січня 2024 року розглянула справу №523/14489/15-ц, в якій постали питання, чи ефективними є способи захисту прав позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ їхнього спільного сумісного майна, щодо визнання майна спільною сумісною власністю та щодо припинення спільної сумісної власності. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. При вирішенні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання, суд враховує покази свідків [PERSON] , [PERSON] , які детально надали пояснення щодо їх знайомства з сторонами спору, початок спільного проживання у с. Петрушки, у придбаному будинку, зокрема у період часу про який заявлено позивачем. Свідок [PERSON] повідомила про те, що раніше, коли вона була на посаді старости села, де жили позивач та відповідач, неодноразово, коли [PERSON] перебував в зоні проведення АТО, оголошувалися збори, допомога, і саме [PERSON] брала активну участь в організації і наданні цієї допомоги. Коли надавалася земля АТО-вцям, то [PERSON] приходила та утримувала всі необхідні документи по землі. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили загальні обставини, як познайомилися зі сторонами справи, як розвивалися їх стосунки. Згідно листа ГУНП в Київській області № СЕД89902025 від 15.01.2025 (336447) вбачається, що моніторингом ІП «Єдиний облік» Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» встановлено, що о 22.25 години 24.12.2014 телефоном надiйшло повідомлення від [PERSON] , 1977 року народження, проживає [ADDRESS] , про те, що цього ж дня, близько 21.30 години невідома особа шляхом відкривання вікна проникла до його будинку та порушила звичний порядок речей. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів в графіку особливі відмітки міститься запис про те, що [PERSON] має право користуватися автомобілем RENAULT SANDERO, який було зареєстровано на ім`я відповідача. Відмітка про можливість позивача користуватися автомобілем внесена 17.12.2014, тобто в день придбання вказаного автомобіля. Також суд враховує, що сторони спору були зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] . Натомість відповідач [PERSON] не спростував докази позивача, обмежився лиш фактично запереченням цього факту, вказував, що перебував в цей час в АТО. В цій частині суд також враховує подальшу повторну реєстрацію шлюбу сторін спору 28 жовтня 2016 року та наданні в судових засіданнях пояснення сторін. Тому, суд в цій частині доходить до висновку, що позивачем доведено факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 11 березня 2014 року (набрання першим рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) по 27 жовтня 2016 року (28 жовтня 2016 року сторони повторно уклали шлюб). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо придбаного будинку та земельної ділянки. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Хоча майно і може бути зареєстровано лише на одного з подружжя, проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, судом встановлено, що 29.10.2004 року за договором купівлі-продажу житлового будинку було придбано будинок за адресою [ADDRESS] . Загальна площа становила становила 62.2 кв.м., з яких житлова - 35.8 кв.м. В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява (згода) позивача на купівлю вказаного будинку від 29 жовтня 2004 року. Отже, даний будинок придбано в шлюбі (шлюб сторін було зареєстровано 22 жовтня 2004 року), що свідчить про те, що даний будинок є спільною сумісною власністю сторін. Посилання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним про те, що даний житловий будинок з надвірними будівлями був повністю придбаний за його особисті грошові кошти у розмір 35 000 доларів США суд до уваги не приймає. Оскільки, не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження походження особистих грошових коштів відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним. Допитані свідки сторони відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним не підтвердили купівлю вказаного об`єкту за його особисті грошові кошти. Також суд критично оцінює доводи відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним щодо передачі саме його особистих коштів за розпискою від 29 жовтня 2004 року. Зі змісту даної розписки можливо встановити, що [PERSON] та [PERSON] отримали кошти за продаж будинку і дарованої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , в сумі еквівалентній 35 000.00 доларів США в чому і підписуються. Отже, зі змісту розписки вбачається лише факт передачі-отримання грошових коштів. Однак, зі змісту даної розписки не вбачається, що саме особисті грошові кошти дані особи отримали від [PERSON] . А тому дана розписка жодним чином не доводить того, що це особисте майно [PERSON] , а також не доводить те, що воно придбано за його особисті грошові кошти. Відповідач за первісним позовом стверджував, що [PERSON] не мала доходів, не працювала, а тому це додатково підтверджує його позицію про те, що майно є його особистою приватною власністю. В цій частині суд враховує ч. 1 ст. 60 СК України, якою визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом установлено, що 03.04.2012 року виконавчим комітетом Петрушківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення № 42 «Про заміну правовстановлюючих документів на житловий будинок по [ADDRESS] ». Матеріалами справи підтверджено, що на підставі цього рішення було видано на ім`я відповідача, [PERSON] , свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 132.3 м.кв., житловою площею 97.9 м.кв. Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації закінчення будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] було завершено ще у 2009 році. Тобто, істотне збільшення площі та технічних показників будинку відбулося в той період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджує їх спільну діяльність із збільшення будинку, покращення його технічних та якісних показників. Суд приходить до висновку, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає поділу в рівних частинах. З приводу набуття земельної ділянки суд зауважує наступне. Земельна ділянка, за адресою [ADDRESS] набута на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.10.2004 року. Цільове призначення даної земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку. В частині договору дарування земельної ділянки від 29.10.2004 року суд приходить до висновку про удаваність даного правочину, з огляду на наступне. Як вбачається із розписки від 29 жовтня 2004 року, [PERSON] та [PERSON] отримали кошти за продаж будинку і даровану земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в сумі еквівалентній 35 000.00 доларів США. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву та у зустрічній позовній заяві визнав обставини того, що було укладено договір дарування земельної ділянки, лише задля зменшення оподаткування. Тому, суд приходить до висновку, що фактично між [PERSON] та [PERSON] 29 жовтня 2004 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а не дарування. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто, основним критерієм, який застосується до договору дарування є безоплатна передача майна. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, основним критерієм, який застосується до договору дарування є безоплатна передача майна. Однак, в даному випадку не було факту безоплатної передачі майна за договорами дарування земельної ділянки, що прямо підтверджено розпискою та не заперечується сторонами спору. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»). Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує, що набута земельна ділянка за удаваним договором дарування не набула статусу особистої приватної власності відповідача. За таких обставин в даному випадку не підлягає застосуванню ст. 57 СК України, про особисту приватну власність дружини або чоловіка на майно, що набуте за договором дарування. Адже, в даному випадку договір дарування земельної ділянки є удаваним правочином, що приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони. Тому, земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана в період перебування сторін у шлюбі та підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Щодо поділу автомобіля та причепу суд приходить до таких висновків. Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Щодо автомобіля судом встановлено, що транспортний засіб Транспортний засіб RENAULT SANDERO, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] був придбаний та зареєстрований 17 грудня 2014 року на ім`я [PERSON] . Із особливих відміток Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 07 листопада 2023 року вбачаються записи Д/Р ВІА885652 17.12.2014; ВМД 125130014/2014/486076 21.11.2014, [PERSON] має право користуватися. В цій частині суд приходить до висновку, що даний автомобіль було придбано в інтересах сім`ї, дітей в той період часу коли сторони спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також суд критично оцінює в цій частині позицію відповідача про те, що автомобіль придбано за його особисті грошові кошти, в той період часу коли шлюб був розірваний з позивачем. В той же час запис від 17 грудня 2014 року про можливість користування [PERSON] спірним автомобілем свідчить про наявність між сторонами справи відносин в той період часу, які притаманні подружжю. Суд критично оцінює доводи позивача в частині того, що кошти на купівлю 17 грудня 2014 року автомобіля RENAULT SANDERO частково було використано від продажу автомобіля VOLKSWAGEN BEETLE 1984, (1998), VIN код: [NUMBER] , який було продано 06 серпня 2014 року. Адже, доказів цьому не надано, а клопотання про їх витребування не заявлено. Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку. Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Крім цього, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі№ 371/1369/15-ц, та вказала, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні». Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18 (провадження № 61-13926св21), від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22). Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Спірний автомобіль є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, він не може бути реально поділені в натурі між сторонами. Причіп, ПГМФ, 2019 року, модель: 830400, VIN код: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] , було придбано та зареєстровано 31 серпня 2019 року на ім`я відповідача, [PERSON] . Даний причіп було набуто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому він підлягає поділу на загальних підставах. Доводи відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним щодо придбання даного причепу за його особисті грошові кошти не знайшли свого підтвердження, а докази наявності особистих грошових коштів не надано. Посилання відповідача про придбання даного причепу за кошти від заробітної плати суд оцінює критично, тому що відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України визначено, що заробітна плата та інші доходи отриманні одним із подружжя є спільною сумісною власністю. В матеріалах справи наявний звіт про оцінку причепу ПГМФ, 2019 року, який надано позивачем. Відповідно до даного звіту вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 26082.00 грн (двадцять шість тисяч вісімдесят дві гривні 00 копійок). Інші звіти або висновки експертів щодо вартості причепу відсутні, клопотання про призначення експертизи під час розгляду справи - не заявлялося. Отже, враховуючи те, що автомобіль та причіп є неподільними речами, надані звіти про оцінку рухомого майна, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль варто присудити відповідачу, а позичу - причеп, стягнувши відповідні грошові компенсації. Розмір грошової компенсації за частку автомобіля позивачу становитиме 143305.00 гривень (вартість 1/2 частки авто) - 13041.00 (вартість 1/2 частки причепу) = 130264.00 гривень. З урахуванням задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 11 595,00 гривень, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Підстави для розподілу інших витрат - відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial