Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

15 квітня 2025 року (вх.№12570/25) представник позивача, адвокат Облетов Артем Ігорович (ордер №1566407), засобами поштового зв`язку звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою, у якій просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.08.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Франківського районного управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 297. Указана позовна заява надійшла на адресу суду 23.04.2025. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 27-28). Відповідач у встановлений строк правом на подання відзиву не скористався, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Однак, 10.06.2025 засобами електронного поштового зв`язку на офіційну електронну адресу суду, з використання електронної пошти «[INFO]», надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю територіальної підсудності указаної справи Франківському районному суду м. Львова (а.с. 38-43). За відсутності кваліфікованого електронного підпису ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2025 заяву про закриття провадження у справі повернуто без розгляду (а.с. 44). 12 червня 2025 року від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо заяви, отриманої судом з електронної пошти « [INFO] », відповідно до яких позивач, в день надходження позовної заяви на адресу суду повідомив відповідача про звернення із указаним позовом. Однак, відповідач, замість визнання позову, 23.04.2025 звернулась до Окружного суду Мельдорфа із таким же позовом про розірвання шлюбу (а.с. 45-53). Надалі встановлено, що на момент звернення [PERSON] з позовом до суду (16.04.2025), сторони перебували за межами території України. Так, [PERSON] виїхав за кордон 06.04.2022, а [PERSON] виїхала 02.11.2024, після чого на територію України вони не повертались (а.с. 72-73). 21 липня 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких Окружний суд Мельдорфа (Німеччина) 16.06.2025 відхилив заяву [PERSON] про надання правової допомоги від 23.04.2025 у сімейній справі щодо розлучення №d7/1314-25, із копією рішення, переклад якого, всупереч ст. 10 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 9 ЦПК України, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», п. 12 ч. 1 ст. 34, 79 Закону України «Про нотаріат», не засвідчений нотаріально, а лише підписом представника позивача (а.с. 74-93). Франківський районний суд м. Львова ухвалою від 23.07.2025 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу направив до Верховного Суду для визначення підсудності в порядку, визначеному статтею 29 ЦПК України (а.с. 97-98). Ухвалою Верховного Суду від 12.08.2025 підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу визначено Франківському районному суду м. Львова (а.с. 103-104). Матеріали цивільної справи № 465/3344/25 передані судді Франківського районного суду м. Львова Баран О.І. 11.09.2025. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.09.2025 продовжено розгляд цивільної справи та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 30.10.2025 (а.с. 110-111). Ухвалами Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2025, 05.12.2025 судові засідання відкладено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України (а.с. 125, 136-138). 6 січня 2025 року, від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, зазначення про перебування за межами України відсутністю можливості особистої явки та відсутністю заперечень щодо розірвання шлюбу. Указана заява також надійшла на адресу суду засобами електронного поштового зв`язку на офіційну електронну адресу суду, з використання електронної пошти « [INFO] » і за відсутності кваліфікованого електронного підпису (а.с.144-146). У судове засідання, призначене на 09.01.2026, сторони не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Із копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Франківського районного управління юстиції у м. Львові вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Яловець (Молдови), громадянин України та [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Підкамінь, Рогатинського району, Івано-Франківської області, громадянка України, перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07.08.2004, про що зроблено актовий запис №297 (а.с. 15). Під час шлюбу у сторін народились: син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с. 16) та син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с. 17) Позовна заява мотивована тим, що у подружжя сімейне життя не склалось. Час перебування у шлюбі супроводжувався частими непорозуміннями та сварками на побутовому ґрунті, через несумісність характерів, різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння, що, зрештою, призвело до втрати почуття любові та поваги. Шлюбні відносини фактично припинено, а тому, сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, сім`я носить формальних характер, яка не має майбутнього через витрачання емоцій на врегулювання взаємовідносин подружжя, а не на дітей. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який наполягає на розірванні шлюбу. Позивач вважає примирення неможливим, а збереження шлюбу таким, що суперечить її інтересам, у зв`язку із чим просить суд позовні вимоги задовольнити. При цьому, категорично заперечує проти ухвалення заочного рішення. За тривалий час перебування справи у провадженні суду сторони не примирились. Частиною 1 ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Статтею 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб. Згідно з ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. За приписами частини другої цієї ж статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) від 15.01.2020. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим, оскільки подружжя фактично припинило відносини, а шлюб носить формальний характер. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер їх відносин, наполягання на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім`ї неможливо, у чому суд переконався під час тривалого перебування справи у провадженні суду, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки АТ «ТАКСКОМ БАНК» № 7056-1524-5903-6437 від 15.04.2025 (а.с. 5), який зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 21), він підлягає стягнення за рахунок відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved