Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся [PERSON] , з позовом до [PERSON] , про повернення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що у період з січня 2021 по травень 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено низку договорів позики, а саме: 20.01.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 20012021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 800000,00 грн., зі строком повернення до 19.01.2022 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 20.01.2021 року було підписано розписку. 30.03.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 30032021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 180000,00 грн., зі строком повернення до 20.07.2021 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 30.03.2021 року було підписано розписку. 20.07.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про надання безпроцентної позики № 30032021/980/1 від 30.03.2021 року, відповідно до умов якого сторони домовились викласти пункти 2 та 5 в іншій редакції, зокрема, що розмір позики складає 215282 грн., позика надається на строк до 19.07.2022 року. Також відповідачем було підписано розписку про отримання грошових коштів у розмірі 35282,00 грн. 20.09.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 20012021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 890000,00 грн., зі строком повернення до 19.01.2022 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 20.01.2021 року було підписано розписку. 08.05.2023 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 08052023/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1317974,00 грн., зі строком повернення до 07.12.2023 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 08.05.2023 року було підписано розписку. Враховуючи що відповідач в добровільному порядку не повертає надані в позику грошові кошти, позивач вимушений звернутись до суду, та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики № 20012021/980/1 від 20.01.2021 року, у розмірі 800000,00 грн., 3% річних у сумі 79693,15 грн., інфляційні витрати у сумі 426701,69 грн., за договором позики № 30032021/980/1 від 30.03.2021 року, у розмірі 215282,00 грн., 3% річних у сумі 18242,94 грн., інфляційні витрати у сумі 67550,59 грн., за договором позики № 20012021/980/1 від 20.09.2021 року, у розмірі 890000,00 грн., 3% річних у сумі 88658,63 грн., інфляційні витрати у сумі 474705,63 грн., договором позики № 08052023/980/1 від 08.05.2023 року, у розмірі 1317974,00 грн., 3% річних у сумі 56871,48 грн., інфляційні витрати у сумі 231606,41 грн., а також судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 104600,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.07.2025 року, по справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2025 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позові, наполягав на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про перенесення слухання справи не надавав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.01.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 20012021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 800000,00 грн., зі строком повернення до 19.01.2022 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 20.01.2021 року було підписано розписку. 30.03.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 30032021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 180000,00 грн., зі строком повернення до 20.07.2021 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 30.03.2021 року було підписано розписку. 20.07.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про надання безпроцентної позики № 30032021/980/1 від 30.03.2021 року, відповідно до умов якого сторони домовились викласти пункти 2 та 5 в іншій редакції, зокрема, що розмір позики складає 215282 грн., позика надається на строк до 19.07.2022 року. Також відповідачем було підписано розписку про отримання грошових коштів у розмірі 35282,00 грн. 20.09.2021 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 20012021/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 890000,00 грн., зі строком повернення до 19.01.2022 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 20.09.2021 року було підписано розписку. 08.05.2023 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики № 08052023/980/1, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1317974,00 грн., зі строком повернення до 07.12.2023 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем 08.05.2023 року було підписано розписку. Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зі змісту ст. 203 ЦК України, випливає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 638 ЦК України, випливає, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зі змісту ч.1 ст. 1048 ЦК України, вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого2016 року у справі № 6-50цс16. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Згідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Враховуючи , що відповідач зобов`язання повернути кошти у строки, визначені договорами позики, не виконав, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за вказаними договорами позики. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, за якими позивач передав відповідачу грошові кошти у визначених розмірах, що підтверджується письмовими договорами та розписками про отримання коштів. Доказів повернення суми позики у встановлені договорами строки відповідачем суду не надано. З огляду на те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є наслідком порушення відповідачем грошового зобов`язання, передбачені імперативними нормами чинного законодавства, а наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам закону, здійснений за період прострочення та арифметично є правильним, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для їх стягнення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). З урахуванням викладеного, беручи до уваги співмірність суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, враховуючи, наявність усталеної судової практики з розгляду подібних справ, суд приходить до висновку, що заявлені представником позивача вимоги про стягнення витрати на правову допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 10000,00 грн., що буде співмірним зі складністю справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial