Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

13 серпня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] з 01.02.2024 до 30.04.2025 перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Міжнародної Федерації Handicap в Україні. 04 березня 2025 відповідно до Наказу №TER 2025 Poltava_2427 його було відряджено з 11.03.2025 по 27.03.2025 до м. Київ для відвідування тренінгу, з добовими виплатами в сумі 13000 грн. 30.04.2025 позивача було звільнено з посади старшого фахівця з надання інформації , при цьому зазначені в наказі добові виплати було виплачено лише частково, а саме в розмірі 9700 грн, залишок у розмірі 3300 грн відповідач відмовився виплатити посилаючись на відсутність такого обов`язку. З метою отримання належних коштів [PERSON] звертався до відповідача з письмовою заявою про здійснення повного розрахунку. Оскільки відповіді на заяву та належних йому коштів він не отримав. Повний розрахунок відповідачем здійснено 29.07.2025 року ,та виплачено кошти в сумі 3300 грн, однак не здійснено виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вищевикладене позивач змушений звернутися з позовом до суду та просить стягнути з Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні середній заробіток за час затримки виплати належних сум в розмірі 168 843,78 грн, та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. Ухвалою суду 20 серпня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження ( а.с.36). Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. 15.06.2025 року представником відповідача адвокатом Комісаровою К.А. подано відзив на позов в якому відповідач зазначив про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що містять обставини, які не відповідають дійсності. Вважає, що строки звернення до суду позивачем були пропущені, оскільки у справах про виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні, строк з дня одержання ним письмового повідомлення становить три місяці, оскільки позивача було направлено у відрядження з 11 березня 2025 року по 27 березня 2025 року ,тому добові які позивач вважав належними до виплати мали бути виплачені йому не пізніше 11 березня 2025 року. Отже позивачу стало відомо про порушення його прав з 11 березня 2025 року ,тобто строк звернення до суду закінчився 12 червня 2025 року. Окрім того зауважує, що витрати на відрядження не входять до фонду оплати праці. У зв`язку з коригуванням часу відправлення та прибуття у відрядження позивачу були перераховані добові, також враховувався той факт, що під час участі у навчанні обіди надавалися та оплачувалися окремо, 25.04.2025 року було винесено наказ ,яким сума добових встановлена в розмірі 9700 грн. Наказ на відрядження був підписаний відповідачем. Зазначена сума була належним чином сплачена позивачу 13.03.2025 у розмірі 8800 грн та 29.04.2025 року у розмірі 900 грн. В зв`язку з вищевикладеним відповідач не погоджується з розрахованою сумою позивачем добових у розмірі 13000 грн. Разом з тим, 29 липня 2025 року відповідачем для уникнення подальших непорозумінь було прийнято рішення здійснити добровільну виплату в розмірі 3300 грн, який було заявлено позивачем, наголошуючи, що вказана виплата має разовий характер, спрямована лише на врегулювання ситуації і жодним чином не може тлумачитися як визнання будь-яких юридичних зобов`язань відповідача. Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони не мають ані матеріально-правових, ані процесуально-правових підстав ( а.с.45-51). 19.09.2025 року від представника позивача адвоката Дроменко Л.В. надійшла відповідь на відзив з якої вбачається, що початком строку перебігу є саме дата 29.07.2025, коли відповідач фактично розрахувався з позивачем, а тому вважає, що строк звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ним дотримано. 25.04.2025 року позивач звертався до відповідача з письмовою скаргою про доплату належних йому витрат на відрядження, однак відповіді не отримав, після чого був звільнений 30.04.2025 року. Вже після звільнення [PERSON] було прийнято рішення про звернення до суду з метою зобов`язання відповідача виплатити усі належні йому суми при звільненні. Результатом досудового врегулювання спору стала доплата 29 липня 2025 р, позивачу добових у розмірі 3300 грн. Добові мають бути виплачені до початку відрядження. Наказом №TER 2025 Poltava_2427 від 04.03.2025 року [PERSON] було відряджено з 11.03.2025 по 27.03.2025 до м. Київ для відвідування тренінгу, з добовими виплатами в сумі 13000 грн. Однак після повернення з відрядження, а саме 25.04.2025 року відповідачем видано новий наказ, яким добові встановлено в іншому розмірі ,з даним наказом [PERSON] не ознайомлений та виданий після відрядження. Отже, підстава для звернення до суду з метою зобов`язання відповідача виплатити належні позивачеві суми на відрядження перестала існувати, тому заявляється лише вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме з дня звільнення 30.04.2025 по день виплати залишку добових 29.07.2025 в розмірі 168843,78 грн. ( а.с.67-69). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився ,з`явилася його представник адвокат Дроменко Л.В. позовні вимоги підтримала ,послалася на обставини зазначені в позовній заяві ,оскільки повний розрахунок з позивачем здійснено 29.07.2025 року ,тому строк звернення до суду з позовом не пропущено ,крім цього послалася на те, що відповідач здійснюючи доплату 29.07.2025 року в сумі 3300 грн, тобто визнав факт порушення здійснення виплат [PERSON] , а з наказом про зменшення добових був винесений вже після закінчення відрядження , а головне що її довіритель з цим наказом не ознайомлений , тому має бути виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім цього зазначила, що [PERSON] є військовослужбовцем відповідно до посвідчення серії [NUMBER] . Представник відповідача відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні адвокат Комісарова К.А. з`явилася, позовні вимоги не визнала ,послалася на відзив який приєднано до матеріалів справи зазначила, що позивач знав про порушення його права 11.03.2025 року ,а тому останній день звернення до суду з позовом до 12.06.2025 року, витрати на відрядження не входять до фонду оплати праці , крім цього під час участі у навчанні обіди надавалися та оплачувалися окремо, а тому були перераховані добові, і 25.04.2025 року було винесено оновлений наказ ,яким сума добових встановлена в розмірі 9700 грн. Відповідачем задля уникнення непорозумінь було прийнято рішення доплатити 3300 грн , оплату було здійснено 29.07.2025 року, зазначила що відповідач добровільно здійснив виплати в повному обсязі ,доплативши суму 3300 гривень , яку позивач вважав належною до виплати, а тому вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На запитання суду в зв"язку з чим виникла необхідність про винесення керівництвом іншого наказу , вже після відбуття відрядження про зменшення добових , та чи є підтвердження доказами про виникнення обставин в зв"язку із зменшенням добових - відповіла що немає таких доказів , щодо ознайомлення [PERSON] з цим наказом не змогла відповісти. Суд заслухавши думку представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що в період часу з 01 лютого 2024 року по 30 квітня 2025 року [PERSON] займав посаду старшого фахівця з надання інформації відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні, згідно строкового трудового договору UKR_HR_0402 та додаткової угоди до договору ( а.с.9-14,15). Відповідно до запиту на відрядження ( а.с. 16) та наказу TER_2025_Poltava_2427 від 04.03.2025 про службове відрядження [PERSON] до м. Київ для відвідування тренінгу, встановлено виплатити добові в сумі 13000 грн, термін відрядження з урахуванням часу на проїзд з 11.03.2025 по 27.03.2025 ( а.с.17), з наказом [PERSON] ознайомлений ,про що власноручно його підписав . Відповідно до наказу № 52/К/З від 24.04.2025 року [PERSON] звільнено з старшого фахівця з надання інформації, 30.04.2025 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору ,згідно п.2 ст.36 КЗпП. 30.04.2025 року вважати останнім робочим днем . Виплатити компенсацію за 37 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки ( а.с.20). 30.04.2025 позивача було звільнено з посади старшого фахівця з надання інформації , при цьому зазначені в наказі добові виплати було виплачено лише частково, а саме в розмірі 9700 грн, залишок у розмірі 3300 грн відповідач відмовився виплатити посилаючись на відсутність такого обов`язку. З метою отримання належних коштів [PERSON] 25.04.2025 року звернувся до відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні з скаргою виплатити йому добові кошти під час перебування у відрядженні ( а.с.18). Частину зазначених коштів у розмірі 8800 грн, позивачем було отримано 13.03.2025, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем. Решту зазначених коштів у сумі 900 грн. було сплачено позивачу 29 квітня 2025 року. Крім цього відповідачем 25.04.2025 року видано оновлений наказ TER_2025_Poltava_2427 згідно якого добові за період з 11.03.2025 по 27.03.2025 становлять 9700 грн. ( а.с.56), суд зазначає , що з даним наказом [PERSON] не ознайомлений, оскільки його підпис у наказі відсутній. Згідно листа відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні вих.№02 від 13.05.2025 р. направленого на адресу [PERSON] відповідачем вказується, що відповідно до умов перебування у відрядженні, сума добових в розмірі 9700,00 розрахована коректно та виплачена в повному обсязі ( а.с.58). Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями , працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як було встановлено під час розгляду справи в період часу з 01 лютого 2024 року по 30 квітня 2025 року [PERSON] займав посаду старшого фахівця з надання інформації Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні, згідно строкового трудового договору UKR_HR_0402 та додаткової угоди до договору ( а.с.9-14,15), термін закінчення строкового договору 30.04.2025 року. [PERSON] згідно наказу TER_2025_Poltava_2427 від 04.03.2025 був направлений у службове відрядження до м. Київ для відвідування тренінгу, встановлено виплатити добові в сумі 13000 грн, термін відрядження з урахуванням часу на проїзд з 11.03.2025 по 27.03.2025 ( а.с.17). 25.04.2025 року видано оновлений наказ TER_2025_Poltava_2427 згідно якого добові за період з 11.03.2025 по 27.03.2025 становлять 9700 грн. ( а.с.56),з даним наказом [PERSON] не ознайомлений ,підпис у наказі відсутній. Добові були виплачені частинами : 8800 гривень 13.03.2025 року та 900 гривень 29.04.2025 року. Відповідно до ч.1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідачем не було надано доказів того яким чином було видано оновлений наказ TER_2025_Poltava_2427 від 25.04.2025 року ,вже після повернення [PERSON] після відрядження , з яким він не ознайомлений ,підпис [PERSON] у ньому відсутній , яким саме документом передбачено виносити оновлений наказ представник відповідача суду доказів не надала, а тому на дату звільнення [PERSON] ,а саме 30.04.2025 року відповідачем було не доплачено суму добових у розмірі 3300 грн У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116,117,2371цьогокодексуслід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Таким чином, перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з дня фактичного розрахунку з позивачем. Окрім того, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положенням, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, структуру заробітної плати, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці», визначено у положенні Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII«Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Згідно з п. п. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення. Отже, системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що витрати на відрядження не входять до структури заробітної плати. Але в даній справі порушений обов"язок роботодавця виплатити всі належні працівнику суми , до складу яких також входить виплата на відрядження. Також суд зазначає, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, тому позивач повинен був звернутися до суду за його стягненням в тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, з моменту звільнення або коли дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 446/509/16-ц вказав, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Із 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). Зупинка строків стосувалася відносин, визначених у ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. 17 березня 2022 року до 29 січня 2024 року - діяла «пауза» на підставі доданого п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, яким на період дії воєнного стану було зупинено перебіг строків позовної давності за ст.ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. З 30 січня 2024 року до 3 вересня 2025 року - діяла зупинка перебігу строків давності також із прив`язкою до воєнного стану. Суд приходе до переконання що строк позоавної давності із зверненням до суду не був пропущений стороною позивача , оскільки після звільнення звертався із листами вимогами до відповідача про виплату йому коштів за відрядження , і виплачені вони були 29.07.2025 року, а позивач звернувся до суду 13.08.2025 року - в межах трьох місяців. Відповідно до п.1 інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Відповідно до п.4 Підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Відповідно до п.10 строкового трудового договору №UKR_HR_0402 01.02.2024 р. укладеного між відокремленим підрозділом Міжнародної Федерації Handicap в Україні та [PERSON] роботодавець має право відправляти працівника в службові відрядження з наданням гарантій і компенсацій, передбачених законодавством України (а.с. 12 ). Суд звертає увагу на те, що доказів необхідності видачі оновленого наказу TER_2025_Poltava_2427 від 25.04.2025 року яким зменшено виплати відрядження [PERSON] до 9700 грн відповідачем не надано, [PERSON] з наказом не ознайомлений ,крім цього наказ видається до початку поїздки ,оскільки він є підставою для виплати авансу та компенсації витрат, а вищевказаний наказ виданий після повернення [PERSON] з відрядження . Тобто суд приходе до переконання про те, що вимоги про виплату позивачу [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку потрібно задовольнити частково . Суд виходить із принципу співмірності відповідальності вищевказаним порушенням відповідача під час виплати коштів за відрядження та бере до уваги правову позицію Верховного Суду ,який у постанові від 18.03.2020 року зазначив про те що застосування санкцій, розмір яких удвічі перевищує суму основної заборгованості є неспівмірним . Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення 168 842 грн 78 коп за затримку частини коштів на відрядження у сумі 3300 грн ,підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум у заявленому розмірі відсутні ,а тому суд захищаючи право позивача приходить до висновку про зменшення стягнення належних звільненому працівникові сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку до суми 3300 грн, враховуючи суму затримки яка складає - 3300 грн . За ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 168843,78 грн. Суд приходить до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 3300 грн.. Таким чином пропорційність задоволених вимог становить 0,020 % (3300 : 168843,78 х100 = 0,020 %), оскільки, вимоги позивача підлягають задоволенню на 0,020 %, то на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 33,77 грн. (1688,44 х 0,020 %=33,77). Відповідно до п.13 ст.5 Закону України Про судовий збір відповідач [PERSON] від сплати судового збору звільнений, оскільки є учасником бойових дій згідно посвідчення серія [NUMBER] . У зв`язку із частковим задоволенням вимог за якими позивач від сплати судового збору звільнений, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 33 грн. 77 коп.. Що стосується витрат на правову допомогу то, суд зазначає наступне: Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні з позовом у позовній заяві [PERSON] було зазначено про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Дроменко Л.В. укладено договір про надання юридичної допомоги №82 від19.06.2025 року ,вартість послуг становить 8000грн,що підтверджується квитанцією №19 від 19.06.2025 року ( а.с.27),та звіт про виконану роботу ( а.с.26-27). Разом з тим, дослідивши матеріали справи, враховуючи висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, а також, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження , справа є незначної складності, обсяг досліджених доказів, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді, що відповідає критерію об`єктивності та буде співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі. На підставі викладено,

Outcome: approved