Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

22.09.2025 р. позивач звернулася до суду із вказаними позовними вимогами та просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 1 083,92 інфляційні втрати у розмірі 4 301,71 грн.грн. та пеню у розмірі 10 249,35 грн. за несвоєчасну сплату страхового відшкодування за період з 08.02.2024 року по 21.08.2025 року, пов`язане з пошкодженням ТЗ «CHERY TIGGO 2», днз. [NUMBER] , та відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.03.2023 року о 09 год. 45 хв. у м. Запоріжжя, на перехресті вул. Лєрмонтова та Незалежної України, сталося ДТП за участю автомобілів «CHERY TIGGO 2» днз. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «CHEVROLET AVEO», днз. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У результаті дорожньо- транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2023 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Оскільки ТЗ «CHEVROLET AVEO», днз [NUMBER] на момет ДТП було застраховано у ПрАТ «СГ «ТАС», з лімітом страхової виплати 160 000,00 грн., франшиза 3200 грн., позивач звернулась до ПрАТ «СГ «ТАС», із заявою, про страхове відшкодування. Експерт страхової компанії провів оцінку матеріальних збитків, після чого позивачу було сплачено страхове відшкодування у розмірі 110 933,25 грн. В подальшому, позивач звернулась до сервісного центру ТОВ «Запоріжжя-Авто» для проведення ремонту транспортного засобу в результаті якого вартість відновлювального ремонту ТЗ «CHERY TIGGO 2», днз. [NUMBER] у склала 150 439,93 грн. А також, позивачем понесено витрати на огляд автомобіля перед ремонтом, у розмірі 1260,00 грн. Після отримання відповідних документів, 07.02.2024 року ПрАТ «СГ «ТАС» додатково перерахувала на користь позивача 14 021,67 грн. Однак, позивачем недоотримано страхове відшкодування у розмірі 23 545,01 грн. у зв`язку з чим, [PERSON] вимушена була звернутись до суду. Розрахунок: 150 439,93 грн. + 1260 грн. (франшиза) = 23 545,01 грн. - 110 933,25 грн. - 14 021,67 грн. - 3200 грн. Внаслідок порушення відповдачем своїх зобов`язань, ним було здійснено лише часткову виплату грошей, а тому з 08.02.2024 відповідач прострочив виконання свого зобов`язання. Рішенням Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року визначено стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» суму недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 23 545,01 грн., яке постановою Запорізького апеляційного суду від 15.08.2025 року залишено без змін. Після отримання рішення суду, страхова компанія самостійно здійснила виплату. Розрахунок штрафних санкцій здійснено до 21.08.2025 року. Таким чином, відповідач має сплатити позивачу, 3% річних, інфляційні витрати, та пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України з 08.02.2024 року по 21.08.2025 року. Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження та позовна заява з додатками . 03.10.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що 18.08.2025 р. в електронний кабінет ЄСІТС АТ «СГ «ТАС» (приватне) надійшла копія постанови Запорізького апеляційного суду від 15.08.2025 р. на виконання вказаного рішення 21.08.2025 р. АТ «СГ «ТАС» (приватне) здійснило виплату страхового відшкодування на користь позивача, про що не заперечується в позовній заяві. Виходячи з вищенаведеного, з боку АТ «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт прострочення виплати страхового відшкодування, оскільки зобов?язання по виплаті страхового відшкодування виникло у АТ «СГ «ТАС» (приватне) на підставі Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2024р. яке набрало законної сили 15.08.2025р. та було сплачено через 4 дні після отримання судового рішення, а отже вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими. Щодо вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат за період з 08.02.2024 р. по 21.08.2025 р., представник зазначив, що відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166. 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов?язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У ч. 2 п. 4 вказаної постанови зазначено, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням яке виникає з договірних зобов`язань. Також зазначив, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов?язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. За таких обставин вимога позивача, щодо сплати 3% річних та інфляційних втрати є безпідставними та необгрунтованими, які суперечать нормам чинного законодавства України. Виходячи з вищенаведеного, спеціальним законом в разі за несвоєчасної виплати страхового відшкодування передбачено лише сплату пені та за період до 23.02.2022 р., а отже вимога про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені за період після 23.02.2022 р. є безпідставними та необгрунтованими. Також, представником відповідача подано до суду клопотання від 25.09.2025 року про застосування строків позовної давностіза періолд з 08.02.2024 року по 21.08.2025 рр. Окрім цього, представником відповідача подано клопотання від 25.09.2025 року про зменшення розміру витрат на правовову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 березня 2023 року сталася ДТП за участю автомобілів «CHERY T1GGO» днз. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та «CHEVROLET AVEO», днз. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2023 року по справі № 335/2550/23, [PERSON] визнано винним ускоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. За платіжною інструкцією від 29.01.2024 [PERSON] сплатила ТОВ «Запоріжжя-Авто» 150 439,93 грн. Згідно з актом виконаних робіт та квитанцією від 08.12.2023 за огляд автомобіля «CHERY T1GGO», днз. [NUMBER] перед ремонтом [PERSON] сплатила ТОВ «Запоріжжя-Авто» 1 260,00 грн. Відповідно до скриншоту з додатку банка 05.01.2024 ПпАТ «СГ «ТАС» сплатила [PERSON] 110 933,25 грн. страхового відшкодування. Відповідно до скриншоту з додатку банка 08.02.2024 ПпАТ «СГ «ТАС» сплатила [PERSON] 14 021,67 грн. страхового відшкодування. Згідно звіту № 56917 від 13.12.2023 виконаному СОД [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля «CHERY T1GGO» н.з. [NUMBER] становить 128,154,92 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2024 року ухвалено стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 23 545,01 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму франшизи у розмірі 3200,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди. Постановою Запорізького апеляційного суду від 15.08.2025 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2024 року залишено без змін. За нормою частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 21.08.2025 року ПрАТ «СГ «ТАС» перерахувало на рахунок [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 23 495,01 грн. Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За приписами статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Нормами пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). За ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 761/6406/16-ц встановив, що у разі простроченої страхової виплати зі страхової компанії стягується, окрім самої виплати, 3% річних за весь період прострочення, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 625 ЦК України щодо стягнення зі страхової компанії трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019. Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17) вказано, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Крім того, у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 у справі № 200/4309/14-ц (провадження № 61-23763св18) зазначено, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання». Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 зазначено, що коли ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону, містять однопредметні положення різного змісту, то пріоритетними є положення ЦК України. Звертаючись до суду, позивач надано відповідний розрахунок заборгованості за період з 08.02.20204 року по 21.08.2025 року на суму боргу 23 542,01 грн, а саме: інфляційні втрати: лютий 2024 100,30 березень 2024 100,50 квітень 2024 100,20 травень 2024 100,60 червень 2024 102,20 липень 2024 100,00 серпень 2024 100,60 вересень 2024 101,50 жовтень 2024 101,80 листопад 2024 101,90 грудень 2024 101,40 січень 2025 101,20 лютий 2025 100,80 березень 2025 101,50 квітень 2025 100,70 травень 2025 101,30 червень 2025 100,80 липень 2025 99,80 серпень 2025 99,80. Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період: IIc (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) x (100,60 : 100) x (101,50 : 100) x (101,80 : 100) x (101,90 : 100) x (101,40 : 100) x (101,20 : 100) x (100,80 : 100) x (101,50 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,80 : 100) x (99,80 : 100) x (99,80 : 100) = 1.18270151. Інфляційне збільшення: 23 545,01 x 1.18270151 - 23 545,01 = 4 301,71 грн. Розрахунок пені у розмірі 10 249,35 грн. за період: 08.02.2024 - 14.03.2024 : 15,00 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 15,00 : 366 ) x 36 днів (прострочення) : 100 36 694,77 грн.; 15.03.2024 - 25.04.2024 : 14,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 14,50 : 366 ) x 42 днів (прострочення) : 100 42 783,55 грн.; 26.04.2024 - 13.06.2024 : 13,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 366 ) x 49 днів (прострочення) : 100 49 851,09 грн.; 14.06.2024 - 12.12.2024 : 13,00 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 13,00 : 366 ) x 182 днів (прострочення) : 100 182 3 044,13 грн.; 13.12.2024 - 31.12.2024 : 13,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 366 ) x 19 днів (прострочення) : 100 19 330,02 грн.; 01.01.2025 - 23.01.2025 : 13,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 365) x 23 днів (прострочення) : 100 23 400,59 грн.; 24.01.2025 - 06.03.2025 : 14,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 14,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 785,69 грн. 07.03.2025 - 21.08.2025 : 15,50 (облікова ставка НБУ) 23 545,01 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 168 днів (прострочення) : 100 168 = 3 359,52 грн. 3% річних у розмірі 1 083,90 грн з 08/02/2024 до 31/12/2024 - 23 545,01 x 3 % x 328 : 366 : 100 328 633,01 грн. з 01/01/2025 до 21/08/2025 - 23 545,01 x 3 % x 233 : 365 : 100 233 450,90 грн. При визначені розміру компенсаційних нарахувань суд керується розрахунком, наданим позивачем, оскільки він є вірним та відповідає закону. Щодо доводів представника відповідача стосовно початку перебігу строку нарахування штрафних санкцій, які повинні нараховуватися з набрання законної сили 15.08.2025 р. рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2024р., судом розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки порушення прав позивача внаслідок неправомірних дій відповідача розпочалося не внаслідок ухвалення судом рішення, а внаслідок не виконання відповідачем свого обов`язку щодо проведення необхідних виплат протягом визначеного Законом строку і тривало аж до дня проведення відповідної виплати. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Згідно з частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Тобто, відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. При цьому суд звертає увагу на те, що положення ст. 258 ЦПК України поширюються на правовідносини у щодо стягнення неустойки (штрафу, пені), а отже суд вказану вимогу не бере до уваги щодо 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони не є штрафними санкціями, а компенсаційними заходами майнового права кредитора, які не обмежені ст. 258 ЦПК України, а отже суд застосує часткову позовну даність щодо пені за період з 22.09.2024 року по 21.08.2025 рік, що складає 334 дні, а отже сума пені складає 6 246,55 грн. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилається як на підстави для позову, підтверджені належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами, стороною відповідача не спростовані, тому вимоги позову про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі за несвоєчасну виплату страхового відшкодування підлягають частковому задоволенню. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). Відповідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково до відповідача то на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір виходячи з розрахунку: (11 635,18 грн (сума задоволених позовних вимог до вказаного відповідача * 100 % / 15 637,06 грн (ціна позову) = 74,40% * 968,96 грн (сплачений при поданні позову судовий збір). Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 720,98 грн. Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: договір про надання правової допомоги від 19.09.2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н на суму 5 000,00 грн,акт приймання-передачі наданих послуг від 22.09.2025 року. У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. У питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи малозначність справи, розгляд її в спрощеному позовному провадженні без виклику осіб, обсяг наданих послуг адвокатом, клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати на професійну правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3 720,00 грн (5000 *74,40% /100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial