Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та про визнання права на завершення приватизації земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла бабуся позивача по батькової лінії - [PERSON] . На день смерті бабусі залишилось спадкове майно, що згідно з записом в погосподарській книзі Купчинецької сільської ради за № 3 на 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] за цим двором значиться житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться під номером [ADDRESS] . Житловий будинок відноситься до суспільної групи робітників. Станом на 15 квітня 1991 року склад двору слідуючий: Голова двору(покійна) - [PERSON] , 1922 року народження. Відповідно до заповіту №4, посвідченого секретарем Купчинської сільської ради Іллінецького району Вінницької області 17 травня 1989 року позивачу по справі - [PERSON] бабуся заповідала: -житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 57,0 кв.м, житлова - 40,1 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку, орієнтовною площею 0,54 га, а саме: 0,25 га для будівництва обслуговування житлового будинку та 0,29 га для ведення особистого підсобної господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року позивач фактично прийняв спадщину, вступивши управління та володіння спадковим майном. Інші спадкоємці, що мали би обов`язкову частку у спадщині відсутні, дід позивача, чоловік покійної помер 1986 році, що підтверджено відповідним свідоцтвом про смерть. 23 жовтня 2025 року позивач звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Для переформлення спадкових прав позивачем було надано нотаріусу усі необхідні документи на майно. Однак державним нотаріусом Гайсинської державної нотаріальної контори Вінницької області Петух Н.П. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №4, оскільки - щодо вищевказаного житлового будинку відсутній документ (відомості), що посвідчують право власності спадкодавиці на вказаний житловий будинок (частки будинку); відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вищевказаний житловий будинок (часка будинку); щодо вищевказаної земельної ділянки відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавиці на вищевказану земельну ділянку, а саме: відсутні відомості (інформація) про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, тому позивач звернувся до суду із даним позовом. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача Дашівської селищної ради Вінницької області у підготовче судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову не заперечує. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим частиною 3 статті 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно з частин 3-4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивача по батькової лінії - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13), паспортом [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.8-9), свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.10), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00048317283 (а.с.15), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00048317716 (а.с.16) . [PERSON] залишила заповіт, засвідчений секретарем Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області 17 травня 1989 року і зареєстрований в реєстрі за №4 (а.с.19), за яким все своє майно після смерті заповіла своєму онукові позивачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняв [PERSON] , відповідно до рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року, фактично прийняв спадщину, вступивши управління та володіння спадковим майном. Інші спадкоємці, що мали би обов`язкову частку у спадщині відсутні, дід позивача, чоловік покійної [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться під номером [ADDRESS] . Житловий будинок відноситься до суспільної групи робітників. Станом на 15 квітня 1991 року склад двору слідуючий: Голова двору(покійна) - [PERSON] , 1922 року народження, що підтверджується довідкою Дашівської селищної ради №264 від 14.12.2023 р.(а.с.25) та довідкою (випискою з погосподарської книги) №184 від 09.12.2024 р.(а.с.26). До майна покійної належить земельна ділянка, орієнтовною площею 0,54 га, а саме: 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та 0,29 га для ведення особистого підсобного господарства, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була надана [PERSON] згідно рішення 5 сесії 22 скликання Купчинецької сільської ради від 18.10.1995 року (а.с.23-24) Спадкодавицею за життя було розпочато, але не завершено процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки. Позивач звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини, однак державним нотаріусом Гайсинської державної нотаріальної контори Вінницької області Петух Н.П. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №4, про що нотаріус виніс постанову №935/02-31 від 23.10.2023 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно Листа ВССУ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність", Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на будинок колгоспного і робітничого (службового) двору. Враховуючи вищевикладене, даний будинок належав нині покійній [PERSON] на праві власності. Згідно із статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. За статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення, будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статті 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації (Лист спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). На підставі абз. 2 п. 1 розділу Х "Перехідні положення" 3К України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою -для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Аналіз наведеної норми свідчить, що у разі, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а якщо приватизація земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України не завершена й право на її завершення. Верховний Суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі № 623/633/17, провадження №61-6243 св. 18 зазначив, що: «Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу Х «Перехідні положення ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу Х доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-У 1). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 Земельного Кодексу України).» Згідно п.7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Виходячи зі змісту ст. 5 ЦК України, до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Зважаючи на те, що смерть спадкодавці настала 20 лютого 2002 року, при поданні позову слід керуватись матеріальними нормами ЦК УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, чинній на час виникнення спірних відносин. Стаття 524 ЦК УРСР визначає можливість спадкоємства за законом і за заповітом, та вказує, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини відповідно до ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця, а місцем згідно зі ст. 526 ЦК УРСР - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи, предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно з положеннями ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] та про визнання права на завершення приватизації земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved