Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що 02.10.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі за текстом ТОВ «Споживчий центр») та [PERSON] був укладений кредитний договір (оферти) № 02.10.2024-100001025, шляхом підписання останньою Заявки, що є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), згідно до умов якого ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачеві кредит у розмірі 9000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, на строк 124 дні, тобто з кінцевим терміном повернення 02.02.2025 року. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви 25.06.2025 року становить розмір 24300,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9000,00 грн, заборгованості по процентах в розмірі 8370,00 грн, комісії 810,00 грн, додаткової комісії 1620,00 грн та неустойки за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання у розмірі 4500,00 грн. У зв`язку з цим позивач пред`явив до відповідача позов шляхом подання до суду через свого представника за довіреністю Пархоменко М.А. з використанням системи «Електронний суд» позовної заяви, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року у розмірі 24300,00 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. Також в змісті позовної заяви представник за довіреністю позивача Пархоменко М.А. зробила заяву про подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу орієнтовним розміром 6000,00 грн, які поніс позивач, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а також, у відповідності до положень ч.1 ст. 276 ЦПК України, заявила клопотання, в якому просила розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а до самої позовної заяви додано доказ надсилання іншому учаснику справи відповідачу копій поданих до суду документів у паперовій формі листом з описом вкладення, у відповідності до вимог абзаців першого і другого ч.7 ст. 43 та абзацу другого ч.1 ст. 177 ЦПК України, а саме копію опису вкладення (Ф.107) до поштового відправлення «Базовий, 0505328434339» (а.с.23) та копію списку «ПВРЗ 25/06/2025» згрупованих відправлень «Базовий» (ф. 103А) АТ «Укрпошта» (а.с.24), в якому під № 1 наявні відомості про рекомендоване поштове відправлення № 0505328434339 надіслане відповідачу. При цьому, згідно долученої судом до матеріалів справи роздруківки із сервісу https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html з інформацією щодо стану доставки відправлення № 0505328434339 останнє 27.06.2025 року було вручено відповідачу. Окрім того, в змісті позовної заяви представник позивача також заявила клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та зазначила про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. 02.07.2025 року ухвалою суду (а.с.28-29) відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу її право подати у 5-денний строк з дня одержання цієї ухвали заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч.4 ст. 277 ЦПК України), а у 15-денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.7 ст. 279 ЦПК України) та відзив на позовну заяву (відзив). Копію ухвали направлено сторонам та отримано позивачем і його представником, у порядку встановленому пунктом 2 ч.6 ст. 272 ЦПК України, шляхом її доставки до їх електронних кабінетів 02.07.2025 року, про що свідчить довідка про доставку електронного документа (а.с.31-32), а відповідачу, у порядку встановленому пунктом 3 ч.6 ст. 272 ЦПК України, за адресою її зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно відповідної інформації Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 30.06.2025 року № 03-17/2141 (а.с.27), отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, про що свідчить повідомлення № 0691017857633 про особисте вручення їй 09.08.2025 року рекомендованого поштового відправлення № 0610266023734. 10.07.2025 року представник відповідача адвокат Шелудько О.О. з використанням системи «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву (відзив), який також було надіслано позивачеві та його представникові через «Електронний кабінет», що підтверджують квитанції про доставку документів до їх зареєстрованих Електронних кабінетів в ЄСІТС від 10.07.2025 року, та в якому остання просить суд в задоволені позовної заяви ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також представник відповідача зазначає, що до позовної заяви не долучено жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження здійснення нарахувань по кредитному договору № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року. У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи вказаних документів, відсутня можливість перевірити як факт наявності заборгованості у відповідача, так і встановити її розмір. Звертає увагу суду, що позивачем не надано до позовної заяви доказів існування правовідносин між позивачем та ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», яке начебто здійснило переказ коштів на рахунок відповідача. Відсутні докази щодо належності платіжної карти «5168745121439613» відповідачу, а не іншій особі, а також відсутні докази, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів на виконання кредитного договору № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року, оскільки «видача коштів за договором кредиту «№ 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024» не встановлює належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань. Окрім цього, представник відповідача вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за ним, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на карту чи рахунок відповідачем не надано. На підтвердження розміру заборгованості позивач надав довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року, але як стверджує представник відповідача, це є неналежний доказ, в розумінні чинного законодавства, оскільки наявність або відсутність вказаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Також представником відповідача було зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому відповідно перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів не є можливим. Щодо вимог про стягнення неустойки за кредитним договором у період дії воєнного стану не відповідає вимогам закону та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 році у справі № 183/7850/22. В кредитному договорі № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які фінансовою установою встановлена комісія, а тому положення вказаного кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію (без зазначення переліку дій банка, які входять до її складу) є нікчемними та такими, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», відтак дана позовна вимога не підлягає задоволенню. У кредитному договорі № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості, а також з наданих позивачем доказів, у тому числі і довідки-розрахунку заборгованості, не вбачається надання відповідачеві частіше одного разу на місяць інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, тобто позивачем не підтвердження належними доказами правомірність нарахування комісії у вказаному у позові розмірі. Ураховуючи наведене, представник відповідача вважає, що оскільки відповідачу було встановлено плату за послуги фінансової установи, які за законом повинні надаватися безоплатно, умови договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісії) є нікчемними. За цих обставин, на думку представника відповідача, слід вважати, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року у розмірі зазначеному у позовній заяві, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, представник відповідача у змісті поданого відзиву зробила заяву про подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн, які поніс відповідач, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 15.07.2025 року представник за довіреністю позивача Ларіонов К.О. з використанням системи «Електронний суд» подав відповідь на відзив, а також доказ надсилання іншому учаснику справи - відповідачу у паперовій формі листом, а саме поштовим відправленням № 0505338334561 з описом вкладення, у відповідності до вимог ч.3-5 ст. 178 та ч.3 ст. 179 ЦПК України, а саме копію опису вкладення (Ф.107) до поштового відправлення «Базовий, 0505338334561» та копію списку «ПВРЗ 14.07.2025 (rasskazov)» згрупованих відправлень «Базовий» (ф. 103А) АТ «Укрпошта», в якому під № 2 наявні відомості про рекомендоване поштове відправлення № 0505338334561. При цьому, згідно долученої судом до матеріалів справи роздруківки із сервісу https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html з інформацією щодо стану доставки відправлення № 0505338334561 останнє 16.07.2025 року було вручено відповідачу. У відповіді на відзив від 10.07.2025 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити зазначивши, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується квитанцією № 526342629 від 02.10.2024 року, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу Ipay, що підтверджується квитанцією про перерахунок коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Також позивач пояснив, що згідно з пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий кредит)» від 03.11.2021 № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (далі кредитна операція), з урахуванням вимог пункту 9 розділу ІІ цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавець здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Таким чином, відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до вищенаведених Постанов Правління Національного банку України позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору № 02.10.2024-100001025, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору № 02.10.2024-100001025), підписані одноразовим ідентифікатором «Е476», які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: 5168-74ХХ-ХХХХ-9613. Таким чином електронний платіжний засіб відповідач зазначив самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазнана інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 5168-74ХХ-ХХХХ-9613, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений ст.81ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. Таким чином ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Відповідач заперечує вірність розрахунку спірної заборгованості, проте не зробив власного, а відтак вести мову предметно про конкретні суми не доводиться, але позивач додає картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка є належним та допустимим доказом. Окрім того, відповідно до п.62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Щодо нарахування неустойки представник позивача пояснює, що на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустоки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язання. Кредитний договір з відповідачем був укладений з 24.01.2024 року, тобто після набуття чинності змін до ЗУ «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отриманні кредиту (позики), в той час як ЗУ «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. З відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника, а тому в цьому випадку мають застосовуватися саме норми ЗУ «Про споживче кредитування». Зважаючи на викладене, неустойка за прострочення відповідачем виконання зобов`язання є правомірною та підлягає стягненню. З приводу нарахування комісії представник позивача пояснив наступне, що відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, комісії та неустойки у разі їх наявності, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Окрім цього, представник позивача зазначив, що враховуючи незначну складність даної категорії справи, вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн є необгрунтованими та значно завищеними, непропорційними до предмета та ціни позову, беручи до уваги, що сума заявленої позовної вимоги складає 24300,00 грн і 2422,40 грн судовий збір, а тому не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості. Ураховуючи вищевикладене, позицію відповідача, а також необхідність формування та отримання від контрагентів додаткових доказів (довідки ТОВ «Старт мобайл», Log File, картки субконто та інші), не міг їх подати разом із позовною заявою, а відтак сторона позивача просить суд поновити позивачу строк для подання доказів та прийняти їх. У встановлений судом строк відповідач не скористалася своїми процесуальними правами учасника справи, заперечення не подала. У зв`язку з чим та після закінчення тридцяти денного строку з дня відкриття провадження у справі, передбаченого ч.2 ст. 279 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану справу, згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ураховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. 02.10.2024 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Споживчий центр» із заявкою кредитного договору № 02.10.2024-100001025 (кредитної лінії) (а.с.14-15), підписаною нею з використанням одноразового ідентифікатора «Е476» та із проставленням його також на відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 02.10.2024-100001025 (кредитної лінії) (а.с.15-16), а також на пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (кредитної лінії) (а.с.11-14), внаслідок чого було укладено кредитний договір № 02.10.2024-100001025 (кредитної лінії) від 02.10.2024 року, згідно умов якого ТОВ «Споживчий центр» надало [PERSON] кредит у розмірі 9000,00 грн на строк 124 дні, тобто з кінцевим терміном повернення 02.02.2025 року, із застосуванням відсоткової ставки - незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який дається кредит, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача становить 19800,00 грн, а загальні витрати за споживчим кредитом становлять 10800,00 грн. При цьому, у змісті згаданої заявки [PERSON] , для надання коштів за кредитним договором, зазначила реквізити належного їй електронного платіжного засобу 5168-74ХХ-ХХХХ-9613, який в подальшому був зазначений у пункті 4.1 самого кредитного договору, як електронний платіжний засіб [PERSON] для перерахування на нього кредиту. На підтвердження виконання товариством пункту 4.1 кредитного договору позивач надав лист-відповідь ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 24.06.2025 року Вих.№64-2406 (а.с.21), відповідно до якої 02.10.2024 року о 11:52:32 годині на картку № [NUMBER] було перераховано кредитні кошти у сумі 9000,00 грн, номер транзакції в системі iPay.ua 526342629, із зазначенням призначення платежу: Видача за договором кредиту № 02.10.2024-100001025. Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.0.2024 року позичальника [PERSON] (а.с.22), доданої ТОВ «Споживчий центр» до позовної заяви, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором разом становить 24300,00 грн, з яких 9000,00 грн основний борг, 8370,00 грн проценти (нараховані за період 02.10.2024 року по 02.02.2025 року, тобто виключно в межах строку кредитування терміном 168 днів), 810,00 грн комісія; 4500,00 грн неустойка; а 1620,00 грн додаткова комісія. Нормативно-правове застосування Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року № 675-VIII, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, про зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону, регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п.12, ч.1 ст. 3 Закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно абзацу першого ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Також у відповідності до приписів ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до положень статей 512, 513 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Висновки суду - щодо обґрунтованості позову Згідно із статтями 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шелудько О.О. заперечуючи проти позову посилалася на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перерахунку кредитором ТОВ «Споживчий центр» коштів за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року у розмірі 9000,00 грн саме відповідачу. Водночас суд звертає увагу на ту обставину, що представником відповідача при цьому не заперечуються самі обставини отримання відповідачем [PERSON] самих кредитних коштів та належності останній відповідного карткового рахунку, а лише відзначається про ненадання позивачем, на її думку, належних та допустимих доказів перерахування відповідачу кредитних коштів. Однак, судом з листа-відповіді ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 24.06.2025 року Вих.№64-2406 (а.с.21), встановлено, що 02.10.2024 року о 11:52:32 годині на картку № [NUMBER] було перераховано кредитні кошти у сумі 9000,00 грн, номер транзакції в системі iPay.ua 526342629, із зазначенням призначення платежу: Видача за договором кредиту № 02.10.2024-100001025, що відповідає сумі кредиту за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.10.2024 року, а також відповідає відомостям про перерахування коштів саме в такій сумі і в цей день за відповідною транзакцією зазначеною у картці субконто, додатково наданій позивачем до поданої відповіді на відзив. Натомість відповідачем та/або її представником протягом всього часу перебування справи на розгляді суду так і не було надано доказів в обґрунтування неотримання відповідачем [PERSON] самих кредитних коштів, зокрема роздруківки руху грошових коштів за 02.10.2024 року по її банківському рахунку, маскою якого є емітована АТ КБ «ПРИВАТБАНК» платіжна картка № [NUMBER] . Таким чином суд вважає, що отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів доведено належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами, які в своїй сукупності не викликають в суду жодних сумнівів у своїй переконливості, а заперечення представника відповідача з цього приводу є безпідставними внаслідок своєї необґрунтованості. Також представником відповідача [PERSON] адвокатом Шелудько О.О. було поставлено під сумнів правильність розрахунку заборгованості, який був складений самим позивачем. Однак, суд відзначає, що до позовної заяви додано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 02.10.2024-100001025 від 02.0.2024 року позичальника [PERSON] (а.с.22), доданої ТОВ «Споживчий центр» до позовної заяви, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором разом становить 24300,00 грн, з яких: - 9000,00 грн основний борг; - 8370,00 грн проценти (нараховані за період 02.10.2024 року по 02.02.2025 року, тобто виключно в межах строку кредитування терміном 168 днів та розмір яких сторонами було узгоджено при укладенні самого кредитного договору з огляду на зміст Графіку платежів зазначеному у пункті 14 заявки на його отримання і пункті 13 акцепту); - 810,00 грн комісія за надання кредиту (розмір якої і її одноразова сплата при наданні кредиту сторонами була узгоджена при укладенні самого кредитного договору з огляду на зміст Графіку платежів зазначеному у пункті 14 заявки на його отримання і пункті 13 акцепту); - 4500,00 грн неустойка, передбачена умовами пункту 9.1 пропозиції про укладення кредитного договору та пунктів 17 заявки на отримання кредиту і акцепту; - 1620,00 грн додаткова комісія (розмір якої і її сплата два рази протягом строку кредитування сторонами була узгоджена при укладенні самого кредитного договору з огляду на зміст Графіку платежів зазначеному у пункті 14 заявки на його отримання і пункті 13 акцепту). В свою чергу відповідач та/або її представник, в обґрунтування висловленої незгоди з розрахунком заборгованості позивача, не надали свого контррозрахунку щодо кредитної заборгованості заявленої позивачем до стягнення, а також не надали доказів, які б спростовували обґрунтованість вимог позивача, тому суд з врахуванням доказів наданих позивачем приходить до висновку про те, що за укладеним кредитним договором відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та не сплатив комісію і відсотків за користування ним, що є порушенням права позивача на своєчасне отримання від позичальника коштів за належним виконанням взятого на себе зобов`язання (основної суми боргу, процентів та комісії). У зв`язку з чим суд вважає обґрунтованою відповідну частину заявленої позивачем позовної вимоги, а тому її необхідно задовольнити саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача: - основної суми боргу за тілом кредиту в сумі 9000,00 грн; - процентів в сумі 8370,00 грн (нараховані за період 02.10.2024 року по 02.02.2025 року, тобто виключно в межах строку кредитування терміном 168 днів); - комісії за надання кредиту в сумі 810,00 грн (розмір якої і її одноразова сплата при наданні кредиту сторонами була узгоджена при укладенні самого кредитного договору з огляду на зміст Графіку платежів зазначеному у пункті 14 заявки на його отримання і пункті 13 акцепту); - додаткової комісії в сумі 1620,00 грн (розмір якої і її сплата два рази протягом строку кредитування 02.11.2024 року і 03.12.2024 року сторонами була узгоджена при укладенні самого кредитного договору з огляду на зміст Графіку платежів зазначеному у пункті 14 заявки на його отримання і пункті 13 акцепту, а також нарахована позивачем на виконання цих умов в таких розмірах саме у визначені дати, згідно відомостей наявних у картці субконто, додатково наданій позивачем до поданої відповіді на відзив), що разом становить 19800,00 грн і відповідає загальним витратам за споживчим кредитом та орієнтовній загальній вартості кредиту для споживача, які були передбачені умовами самого кредитного договору, а саме пунктами 16 заявки (а.с.15) і відповіді позичальника (а.с.16). В свою чергу, згідно пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб, який був затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та в подальшому неодноразово продовжений Указами Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, від 18.04.2022 року № 259/2022, від 17.05.2022 року № 341/2022, від 12.08.2022 року № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022, від 06.02.2023 року № 58/2023, від 01.05.2023 року № 254/2023, від 26.07.2023 року № 451/2023, від 06.11.2023 року № 734/2023, від 05.02.2024 року № 49/2024, від 06.05.2024 року № 271/2024, від 23.07.2024 року № 469/2024, від 28.10.2024 року № 740/2024, від 14.01.2025 року № 26/2025, від 15.04.2025 року № 235/2025, від 14.07.2025 року № 478/2025 та від 20.10.2025 року № 793/2025, які в свою чергу були затверджені Законами України від 15.03.2022 року № 2119-IX, від 21.04.2022 року № 2212-IX, 22.05.2022 року № 2263-IX, 15.08.2022 року № 2500-IX, 16.11.2022 року № 2738-IX, 07.02.2023 року № 2915-ІХ, від 02.05.2023 року 3057-IX, від 27.07.2023 року № 3275-IX, від 08.11.2023 року № 3429-IX, від 06.02.2024 року № 3564-IX, від 08.05.2024 року № 3684-IX, від 23.07.2024 року № 3891-IX, від 29.10.2024 року № 4024-IX, від 15.01.2025 року № 4220-IX, від 16.04.2025 року № 4356-IX, від 15.07.2025 року № 4524-IX та від 21.10.2025 року 4643-IX. Таким чином сума неустойки у розмірі 4500,00 грн за час прострочення є необґрунтованою, оскільки нарахована у період дії в Україні воєнного стану, а тому задоволенню не підлягає. У зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). - щодо судових витрат Відповідно до п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подання до суду позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1973,77 грн, оскільки позовні вимоги задоволені частково на 81,48 відсотка (розмір задоволених позовних вимог х 100 / ціну позову, тобто 19800,00 грн х 100% / 24300,00 грн), відмовлено в задоволенні позовних вимог у розмірі, що становить 18,52 відсотків (100 81,48). Стосовно витрат, пов`язаних з розглядом справи, - на професійну правничу допомогу, судом встановлені наступні обставини. Згідно абзаців 1 і 2 ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В свою чергу абзацом першим ч.3 ст. 279 ЦПК України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Представник за довіреністю позивача Пархоменко М.А. у змісті поданої позовної заяви (а.с.5) зробила заяву про подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача адвокат Шелудько О.О. у змісті поданого відзиву на позовну заяву (відзиву) зробила заяву про подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн, які поніс відповідач, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. При цьому, пункт 5 ч.7 ст. 265 ЦПК України передбачає, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про, серед іншого, строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Водночас другим реченням ч.3 ст. 270 ЦПК України передбачено, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Тому у даному рішенні суд визначає позивачу і відповідачу строк тривалістю п`ять днів для подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які ними понесені.

Outcome: partial