Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Ступак Я.О. звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Позовна вимога обгрунтована тим, що відповідач по справі, являючись батьком малолітньої [PERSON] , добровільно коштів на утримання дитини не надає, рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області про стягнення з нього аліментів на її утримання не виконує, про що свідчить наявна заборгованість в сумі 142706,63 грн. та починаючи з 2015 року не спілкується зі своєю дочкою, не цікавиться питаннями її здоров'я чи виховання, участі у вихованні останньої будь-яким чином не приймає, внаслідок чого [PERSON] фактично не знає свого батька. Відповідач ніколи не поздоровляє дочку зі святами та не надсилає подарунків, не опікується дитиною, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Також відповідач не приймає участі в шкільному житті дочки і жодного разу не відвідав навчальний заклад та батьківські збори. Факт незацікавленості відповідача, як батька, у вихованні та спілкуванні з дитиною свідчить про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків. За вказаних обставин, враховуючи, що з 2015 року і по теперішній час відповідач не виконує батьківські обов'язки щодо своєї дочки, хоча має таку можливість, представник позивача вважає наявними підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відповідно до ч.1 ст.164 СК України. Зважаючи, що позивач, як мати дитини, забезпечує її всебічний розвиток, створює належні умови зростання та забезпечує усіма необхідними у побуті речами, позбавлення відповідача батьківських прав жодним чином не погіршить життя дитини. В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач [PERSON] підтримала позов та прохала суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно їх дочки [PERSON] з огляду на те, що він не приймає участі в житті дитини. Додатково пояснила, що пред`явлення нею позову обумовлено тим, що в майбутньому відповідач, як батько, може подати до суду заяву про стягнення з дочки аліментів. Крім того, у разі позбавлення відповідача батьківських прав, вона зможе виїхати з дитиною за кордон без його дозволу. Представник позивача в судовому засіданні по розгляду справи по суті прохала суд задоволити позов та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його дочки, що буде відповідати її інтересам. Дитина не має психологічної прив`язаності та позитивних емоцій до свого батька. Додатково зазначила, що відповідач жодного разу не привітав дочку з днем народження, не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів і таке невиконання триває близько десяти років. Несплата аліментів та тривала відсутність спілкування з дитиною є доказами винної поведінки відповідача стосовно дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання по розгляду справи по суті не з'явився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, тому вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а.с.18, 19 Том 2). Про причини неявки суд не повідомив. Представника для участі у судовому засіданні не направив. Відзиву на позовну заяву разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач по справі [PERSON] у встановлений судом строк не подав. В судовому засіданні представник третьої особи - виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті радипідтримав позов та прохав суд його задоволити. Зазначив, що при підготовці висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав службою у справах дітей не вживалися заходи, спрямовані на встановлення місця перебування [PERSON] та отримання від нього відповідних пояснень з цього приводу. В судовому засіданні представник третьої особи - служби у справах дітей Устинівської селищної ради не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до положень ч.1 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності відповідача. На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 ЦПК України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.28-29 Том 1). Ухвалою суду від 09 липня 2025 року витребувано від [INFO] інформацію щодо перебування відповідача [PERSON] на військовій службі в складі Збройних Сил України в зв'язку з чим в підготовчому засіданні оголошено перерву (а.с.75-76 Том 1). Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року витребувано від [INFO] інформацію щодо перебування [PERSON] на військовій службі в складі Збройних Сил України в зв'язку з чим в підготовчому засіданні оголошено перерву (а.с.123 Том 1). Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року про закриття підготовчого провадження цивільну справу було призначено до судового розгляду по суті (а.с.151-152 Том 1). Заслухавши пояснення позивача та її представника, представників служб у справах дітей, показання свідків та малолітньої [PERSON] , дослідивши зміст письмових доказів по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження, де в рядках батьки зазначені: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON] » (а.с.9 Том 1). Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2015 року у справі №403/687/15-ц з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2015 року і до повноліття дитини (а.с.10-11 Том 1). Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 04 квітня 2017 року у справі №403/106/17 шлюб між сторонами по справі був розірваний. Позивачу залишено прізвище « [PERSON] » (а.с.12-13 Том 1). Внаслідок державної реєстрації 18 січня 2025 року шлюбу з гр-ном [PERSON] прізвище позивача змінилось із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.16 Том 1). З наданої характеристики учениці 5-го класу Криворізької гімназії №2 Криворізької міської ради, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у гімназії з 01 вересня 2020 року по теперішній час, виявляє старанність та відповідальність у навчальному процесі, демонструє позитивну динаміку у засвоєнні освітньої програми. Адміністрацією навчального закладу відзначається активна участь матері [PERSON] у вихованні та всебічному розвитку дитини: мати систематично цікавиться навчальними успіхами дочки, підтримує зв'язок з класним керівником та адміністрацією гімназії, бере участь у батьківських зборах та інших шкільних заходах. Батько [PERSON] протягом усього періоду навчання дитини жодного разу не відвідав навчальний заклад, не цікавився її навчальними досягненнями, потребами та не брав участі у виховному процесі. Контакт з батьком щодо питань навчання та розвитку дитини відсутній (а.с.14 Том 1). Згідно з довідкою квартального комітету №15 м.Кривий Ріг від 29 квітня 2025 року позивач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] (а.с.15 Том 1). Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] від 01 квітня 2025 року за №14609, наданого Долинським відділом ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного МУЮ (м.Одеса), станом на 01 червня 2021 року заборгованість становить 56033,45 грн.. За період часу з червня 2021 року по 01 квітня 2025 року заборгованість відповідача становить 142706,63 грн. Сума сплачених аліментів за цей же період складає 112736,30 грн. (а.с.17-19 Том 1). Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного 03 липня 2025 року комісією у складі: завідувача та головного спеціаліста сектору захисту прав та законних інтересів дітей ССД виконкому районної у місті ради Юрік М.С. та Задорожним Ю.І. , в житлі, розташованому по [ADDRESS] , яке складається з 3 кімнат, встановлені наступні умови проживання: в будинку в наявності водо- та газопостачання, електрозабезпечення; кімнати мебльовані, обладнані побутовою технікою; санітарно-гігієнічні умови проживання малолітньої [PERSON] задовільні. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у наявності окрема кімната та ліжко, вона має одяг та взуття згідно сезону, отримує повноцінне харчування (а.с.94 Том 1). Згідно з висновком виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради за вих.№8/33-3086 від 21 липня 2025 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . (а.с.112-113 Том 1). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був призваний на військову службу до Збройних Сил України по мобілізації 27 лютого 2022 року сьомим відділом [INFO] та направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] (а.с.90 Том 1). З інформації, наданої т.в.о. начальника управління персоналу штабу [INFO] полковника [PERSON] від 29 серпня 2025 року за вих.№765/6/19765, вбачається, що старший солдат [PERSON] відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 10 червня 2025 року №161, зарахований до списків військової частини [NUMBER] (підпорядкована [INFO] спеціальних операцій Збройних Сил України) (а.с.178 Том 1). Згідно з інформацією, наданою т.в.о.начальника штабу - заступника командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] від 10 листопада 2025 року за вих.№331/16053, в списках особового складу військової частини [NUMBER] та підлеглих їй військових частинах [PERSON] не значиться (а.с.226 Том 1). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Так, свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду показала, що останній раз бачила відповідача [PERSON] , коли дитині не було одного року. Її дочка не чинила колишньому зятю перешкод у спілкуванні з дитиною. Настільки їй відомо, дочка переписувалась із ним, однак особисто не спілкувалась. Від знайомих вона знає, що [PERSON] проживає в с.Степанівка. Раніше вона підтримувала спілкування з матір`ю відповідача і остання приїжджала до неї додому провідати внучку, коли та була в неї в гостях. На даний час будь-яке спілкування між ними відсутнє. Свідок [PERSON] , яка є бабою (по материнській лінії) позивача, суду показала, що [PERSON] є колишнім чоловіком її внучки [PERSON] , з яким вона перестала проживати, коли дитині було 1,5 роки. Останній раз відповідач бачив [PERSON] , коли їй було п`ять років. Мати відповідача приїжджала побачитись з внучкою, коли їй було 6-7 років, вітала її з днем народження. Років два тому [PERSON] показували фото відповідача та говорили, що це її тато і в неї після цього ніяких запитань не було. Позивач не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною. Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, на виконання вимог ст.12 Конвенції про права дитини, в порядку ч.1 ст.171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ч.1 ст.232 ЦПК України була заслухана дочка відповідача по справі - малолітня [PERSON] , яка надала суду показання з приводу позбавлення її батька батьківських прав. Так, малолітня [PERSON] суду показала, що на даний час вона ходить до школи в м.Кривому Розі, де навчається в 6-му класі. Проживає з мамою та її новим чоловіком, якого вважає своїм татом. Знає, що у неї є рідний батько [PERSON] , однак вона не бачила його протягом багатьох років. Останній раз бачила батька в 3-4 роки на базарі в м.Кривий Ріг, вони поспілкувалися, пішли в магазин купити їй цукерки. Мама попрохала також купити хліба, він купив та віддав мамі. Також пояснила, що, зі слів мами, вона знає, що в тата інша сім'я. У неї не було розмов з мамою про те, де він зараз. Мама лише розповідає їй про те, що вони будуть їхати до суду. Мама також говорила, що переписувалась з татом по телефону, а потім перестала. Сам тато ніколи на зв'язок не виходить. Суду пояснила, що коли з нею говорять про тата, то вона уявляє людину, яку вона знає, але з якою не спілкується. На даний час її забезпечує мама та її чоловік. Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасникам справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивач по справі, як мати (один із батьків), має право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав здійснено у спосіб, передбачений законом. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. За змістом ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька або матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров'я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22 та від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі №320/4384/18. При цьому необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23). Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157,158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих учасниками цивільного процесу доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази. Письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі №303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі №202/1931/22). З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON] не надала суду належних та переконливих доказів того, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та не довела його винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку дочки [PERSON] , з огляду на наступне. Нормами ч.ч.4, 5 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України). Отже, поданий позивачем до суду висновок щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківський прав має рекомендаційний характер. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №133/747/23, самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Дослідивши зміст висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 21 липня 2025 року за №8/33-3086, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його малолітньої дочки [PERSON] , суд в порядку ч.6 ст.19 СК України не погоджується з даним висновком, як недостатньо обґрунтованим, виходячи з того, що: 1) висновок не містить даних, які об'єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов'язків, а також переконливих доводів щодо доцільності позбавлення батьківських прав, якими орган опіки та піклування керувався під час прийняття рішення; 2) висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров'я та психічного розвитку, яку не можна було б усунути без застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав; 3) висновок не містить доводів щодо відповідності застосування зазначеного крайнього заходу інтересам малолітньої [PERSON] та необхідності в такий спосіб захисту її прав, а також не містить обгрунтування неможливості вжиття до відповідача [PERSON] інших заходів, не пов'язаних з позбавленням його батьківських прав з метою збереження сімейних відносин між ним та його дочкою; 4) висновок взагалі не містить оцінки органу опіки та піклування такої обставини, як перебування відповідача з 27 лютого 2022 року на військовій службі по мобілізації та вплив цієї обставини на можливість виконання ним батьківських обов'язків; причин, які обумовили виникнення у відповідача заборгованості по сплаті аліментів; достатності вжитих державним виконавцем заходів щодо з'ясування джерела отримання відповідачем доходів та направлення виконавчого листа для виконання за місцем проходження ним військової служби), а також не містить посилань на вжиті органом опіки та піклування заходи щодо отримання особистих пояснень відповідача [PERSON] з приводу виконання ним батьківських обов'язків стосовно його дочки (в тому числі запрошення його на засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому було прийняте рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав; здійснення заходів, передбачених ст.4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», щодо запрошення для бесіди відповідача, як батька малолітньої [PERSON] , з метою з`ясування причин та умов, які призвели до наявної ситуації та вжиття заходів щодо їх усунення); 5) у висновку міститься посилання на норми Сімейного кодексу України без їх конкретизації стосовно наявних спірних правовідносин сторін, а наведене у висновку формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, «виходячи з найкращих інтересів дитини» має узагальнений характер та не містить викладу (обгрунтування) того, які ж саме найкращі інтереси малолітньої [PERSON] були взяті органом опіки та піклування до уваги при наданні висновку про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно неї, як рідної дочки. Отже, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 21 липня 2025 року за №8/33-3086, є недостатньо обґрунтованим та має формальний характер, оскільки: не містить об'єктивних даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні відповідача [PERSON] , як батька, від виховання своєї малолітньої дочки [PERSON] на дату його складання; в ньому не зазначається про доцільність втручання в життя дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини та які саме, а тому суд не погоджується з ним, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду про застосування норми ч.6 ст.19 СК України, викладених в постановах від 10 січня 2019 року у справі №200/21514/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі №388/723/17 та від 11 лютого 2019 року у справі №643/7567/16-ц. В матеріалах цивільної справи також відсутні докази того, що відповідач [PERSON] на дату складення висновку органу опіки та піклування притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв'язку із неналежним його поводженням стосовно своєї малолітньої дочки, що свідчить про недоведеність позивачем винної поведінки відповідача, як її батька, яку неможливо змінити в кращу сторону. Крім того, суд відхиляє як недостатньо обгрунтовані твердження позивача та подані нею докази невиконання [PERSON] обов`язку щодо сплати аліментів, про що, на думку представника позивача, свідчить наявна у відповідача заборгованість по аліментах, оскільки, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку цієї заборгованості за період з 01 червня 2021 року по 01 квітня 2025 року, відповідачем здійснювалась сплата аліментів на загальну суму 112736 грн. 30 коп., зокрема: з червня по грудень 2021 року щомісячно на загальну суму 19286,40 грн.; у 2022 році - 37649,90 грн., у 2023 році - 18600,00 грн., 2024 році - 24800,00 грн. та за період з січня по березень 2025 року - 12400,00 грн., що, дійсно, може свідчити про його недостатню участь у матеріальному забезпеченні дочки, однак не може бути достатнім доказом його ухилення від виконання цього обов'язку взагалі. Європейський суд з прав людини у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, п.100) від 16 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З огляду на викладене, судом враховується, що відповідач [PERSON] проживає не в одному з дитиною населеному пункті (від с.Степанівка до м.Кривий Ріг відстань складає більше 90 км.) та з лютого 2022 року є військовослужбовцем Збройних Сил України, тобто приймає безпосередню участь у заходах, спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв'язку з військовою агресією російської федерації проти України, що, звичайно, обумовлює його обмежену фізичну участь у житті малолітньої дочки [PERSON] , а тому в силу зазначених життєвих обставин, надані позивачем та її представником докази ухилення відповідача від виховання дитини (відсутність зацікавленості в її навчанні та не відвідування школи) не можуть бути оцінені судом як такі, що є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його дочки. Доказів протилежного позивачем та її представником суду на дано не було. Малолітня [PERSON] підтвердила в судовому засіданні по розгляду справи по суті обставину відсутності у неї спілкування з відповідачем, як батьком, та те, що, зі слів мами, у батька тепер нова сім'я. Вказане, на думку суду, свідчить про відсутність сталого емоційного зв'язку між відповідачем та його малолітньою дочкою, однак не підтверджує наявність у дитини негативного ставлення до батька, оскільки на запитання суду про те, що саме вона уявляє, коли їй говорять про тата, дівчинка відповіл: «знайому людину, з якою вона не спілкується». При цьому висловлені представником позивача під час судового засідання твердження про відсутність психологічної прив'язаності дитини до відповідача та позитивних емоцій до нього, суд сприймає критично, оскільки представник позивача, будучи адвокатом, не надала суду доказів володіння нею спеціальними знаннями в галузі психології та медицини для висновку про психоемоційний стан дитини та вплив на нього відповідача, як батька. Натомість відповідні висновки психолога за результатами бесіди з малолітньою [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Крім того, надані дитиною письмові пояснення, відібрані 03 липня 2025 року головним спеціалістом служби у справах дітей Центрально-Міської районної у місті ради Задорожним Ю.І. щодо її бажання проживати з матір'ю та підтримання позиції матері по питанню позбавлення її батька [PERSON] батьківських прав, а також відсутність відчуттів до нього, не можна розцінювати як беззаперечний доказ свідомого ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків, що має негативний вплив на дитину, оскільки подібне відношення дитини до батька має суб'єктивний характер та в значній мірі залежить від того, як дитина сприймає ситуацію в сім'ї в цей момент. Судом критично оцінюється викладена в поясненні позиція малолітньої [PERSON] з приводу позбавлення її батька батьківських прав, оскільки зі змісту цього ж пояснення неможливо встановити, чи розуміє 11-річна дівчинка саму суть позбавлення відповідача [PERSON] , як батька, батьківських прав стосовно неї, за яких умов воно може мати місце та які наслідки матиме для неї, як для дитини відповідача. Також пояснення не містить жодного твердження дитини з приводу відповідності позбавлення відповідача батьківських прав її інтересам та яким саме. При цьому суд зауважує, що за вказаних обставин сама лише констатація обставин життя дитини (зокрема, навчання в школі, наявність задовільних умов проживання, зустріч з батьком кілька разів) не може свідчити про встановлення уповноваженою посадовою особою служби у справах дітей дійсної позиції дитини з приводу позову, що перебуває на розгляді суду. Крім того, зміст даного пояснення суперечить поясненням малолітньої [PERSON] , наданих нею безпосередньо в судовому засіданні з приводу зустрічей з батьком, а саме: в поясненні - кілька разів на ринку, в судовому засіданні - у віці 3-4 років на базарі один раз. Наявна прихильність малолітньої [PERSON] до чоловіка, з яким на даний час проживає її мати, та бажання дитини залишитись саме в такому близькому оточенні також не обов'язково вказує на байдужість дитини до відповідача, як свого батька, оскільки може відображати нинішній емоційний стан дитини та її прив'язаність до осіб, з якими вона проводить більшу частину часу. Наданий представником позивача письмовий доказ з приводу відсутності участі відповідача у навчальному процесі своєї дочки оцінюється судом, як недостатній на підтвердження невиконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків, оскільки зазначений доказ не містить інформації про те, які заходи були вжиті педагогічними працівниками (зокрема, класним керівником) з метою посилення участі відповідача, як батька, у навчальному процесі дитини, та чи з'ясовувалось взагалі питання про причини, які обумовили подібну ситуацію (зокрема, проходження ним військової служби). Надані свідками в судовому засіданні показання також не можуть бути достатніми доказами на підтвердження умисного ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дочки, оскільки такі показання, надані близькими родичами позивача (матір'ю та бабою) стосуються підтвердження обставини проживання малолітньої [PERSON] зі своєю матір'ю - позивачем по справі [PERSON] та тієї обставини, що свідки протягом тривалого не бачили особисто відповідача по справі та не володіють інформацією про його місце перебування. Зазначені показання свідків значною мірою грунтуються на обставинах, повідомлених позивачем, тобто з чужих слів. Крім того, вказані показання містять суперечливі твердження свідків, як очевидців, про відомі їм обставини у справі, враховуючи повідомлення свідком [PERSON] (обізнаність про це зі слів позивача, як її дочки), обставини коли дитина останній раз бачила свого батька - до досягнення нею одного року, та повідомлення свідком [PERSON] обставини, коли дитина останній раз бачила відповідача, як батька - у віці п'яти років, що ставить під сумнів обізнаність свідків про дійсні взаємовідносини між відповідачем та його дочкою, а також виключає можливість оцінки в цій частині, як достовірних, показань кожного з цих двох свідків. За встановлених обставин суд не вбачає наявності в поведінці відповідача [PERSON] сукупності факторів, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї дочки, свідоме нехтування ними та його неспроможність виконувати свої природні батьківські обов'язки. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду про застосування норм ст.ст.164, 166 СК України, викладеному в постанові від 30 січня 2019 року у справі №361/4928/17. Судом також враховується, що позивачем по справі не було доведено того, яким саме чином позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, відповідатиме інтересам його малолітньої дочки, з урахуванням не надання суду доказів винної поведінки відповідача, внаслідок якої правам та інтересам [PERSON] була заподіяна шкода, та усунення якої можливе виключно шляхом застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, або отримання його дочкою пільг чи інших державних гарантій внаслідок вжиття судом даного заходу, що, як наслідок, свідчить також і про недоведеність позивачем достатньо переконливими і зваженими аргументами того, що позбавлення відповідача батьківських прав виправдане саме інтересами його малолітньої дочки та її захистом. Натомість наявність у відповідача [PERSON] статусу військовослужбовця обумовлює наявність передбачених законодавством відповідних соціальних гарантій членам його сім'ї, до яких безпосередньо належить і його малолітня дочка [PERSON] .. Надані в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] щодо відповідності поданого нею позову інтересам малолітньої дочки, під якими вона розуміє можливість її виїзду за кордон без дозволу відповідача, як батька, а також ту обставину, що в майбутньому відповідач може подати заяву про стягнення з дочки аліментів, суд вважає неспроможними з огляду на те, що: по-перше, згідно з ч.1 ст.202 СК України обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків пов'язаний з наявністю відповідних підстав (непрацездатність батька та його потреба матеріальної допомоги), а також відсутністю заборгованості по аліментах, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три роки, що є відкладальними умовами, які можуть і не настати в майбутньому, а тому обгрунтовувати позов цією обставиною на даний час є передчасним; по-друге, зміни, внесені до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, дозволяють здійснення виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини. Доказів на підтвердження відповідності інтересам дитини [PERSON] виїзду її за кордон (зокрема, для навчання, проходження лікування тощо), а також відмови уповноваженими представниками Державної прикордонної служби у перетині нею державного кордону без дозволу відповідача, як батька, матеріали цивільної справи не містять і під час судового розгляду справи позивачем та її представником суду таких доказів також надано не було. З огляду на викладене, детально проаналізувавши дійсні обставини справи, враховуючи, що під час судового розгляду позивачем та її представником не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та його винну поведінку, а також приймаючи до уваги не вжиття уповноваженими державними органами позитивних дій, спрямованих на збереження сімейних зв'язків між відповідачем та його дочкою за відсутності достатніх та переконливих доказів недоцільності чи неможливості їх застосування, виходячи саме з інтересів дитини, суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до відповідача [PERSON] , як батька малолітньої [PERSON] , передбаченого ст.164 СК України, крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав стосовно неї, що, виходячи із встановлених судом правовідносин сторін, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв'язку з чим позов не підлягає до задоволення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень позивача та письмових доказів, участь відповідача [PERSON] , як батька, у вихованні його малолітньої дочки дійсно була недостатньою, а тому з урахуванням пасивного характеру поведінки відповідача щодо визначення порядку та способів його участі у вихованні дочки, виходячи саме з інтересів дитини, суд, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, приходить до висновку про можливість попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої дочки [PERSON] в частині забезпечення належних умов для її нормальної життєдіяльності, здобуття нею освіти, розвитку її здібностей поклавши на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом в постановах №686/5138/17 від 05 грудня 2018 року та №676/6797/17 від 21 лютого 2019 року. Одночасно з цим суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що залишення ним поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов'язків стосовно дочки [PERSON] в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав стосовно неї. Такий висновок суду відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22 та від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною вимогою немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав), за яку нею було сплачено судовий збір в сумі 1211 грн. 40 коп.. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України). На підставі викладеного, з урахуванням того, що встановленими судовими витратами при розгляді даної справи згідно поданої позовної заяви є сплачений позивачем судовий збір і в задоволенні позову відмовлено повністю, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь позивача вказаної суми судового збору в порядку розподілу судових витрат між сторонами. З огляду на відмову в позові та відсутність доказів на підтвердження обсягу наданих представником позивача - адвокатом Ступак Я.О. послуг і виконаних нею робіт, необхідних для надання правничої допомоги позивачу, а також їх вартості, питання розподілу між сторонами витрат позивача на правничу допомогу судом не вирішується згідно положень ч.2 ст.137 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed