Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вимоги обґрунтовані тим, що 17.09.2024 року ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний дог-овір № 16.09.20214-100002586 відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 7000 грн та на умовах строковості та платності. Товариство виконало зобов`язання за договором, проте відповідач кредит у встановлений договором строк не повернув, проценти та комісійні не сплатив, тому у нього виникла заборгованість, котра становить 18 900 грн, з яких: 7 000 грн. - заборгованість по кредиту; 6 510 грн. - заборгованість по процентах; 1890 грн. - комісія; 3 500 грн. пеня згідно з договором за несвоєчасне та неналежне виконання зобов`язань. Оскільки у добровільному порядку відповідач не виконує зобов`язання, Товариство звернулось до суду з цим позовом. Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 13.06.2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. Розгляд справи неодноразово відкладався через неявку відповідача та відсутністю відомостей про належне його повідомлення. Поштові відправлення повертались із відміткою Укрпошти з довідками про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України. Отже суд вжив всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, проте останній в судове засідання не з`явився, відзиву на позов суду не надав, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без повідомлення причини такої неявки, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Ураховуючи наведені обставини, думку позивача щодо можливості розгляду справи у заочній процедурі, суд дійшов висновку про розгляд справи без участі сторін з ухваленням за наслідками такого розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дослідивши основні заяви по суті справи, письмові докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено наступні фактичні обставини. 17.09.2024 року ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний договір № 16.09.2024-100002586, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки позичальника на укладення договору та відповіді про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (а.с. 13-18). Договір укладений в електронній формі в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» шляхом підписання його сторонами електронними підписами, відповідачем - за допомогою одноразового ідентифікатора Е733, надісланого повідомленням на номер телефону. Ідентифікація відповідача здійснювалась Товариством через систему BankID Національного банку України, абонентом якої є позивач. За умовами кредитного договору позивач 17.09.2024 року надав відповідачу кредитні кошти в сумі 7 000 грн, терміном на 124 дні (дата повернення 18.01.2025 року), а відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі денної процентної фіксованої ставки 0,97%, сплатити комісію по 630 грн згідно з графіком платежів та неустойку у розмірі 70 грн 00 коп за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання за договором. Сторони визначили орієнтовну вартість кредиту, яка становила суму 15400 грн. Згідно з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.06.2025 року №0306, яка надає послуги з переказу коштів на підставі договору, укладеного з ТОВ «Споживчий центр» ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, на картковий рахунок відповідача Товариством були перераховані грошові кошти в сумі 7 000 грн (а.с. 9). За розрахунком заборгованості за договором №16.09.2024-100002586 від 17.09.2024 року, доданим до позову, встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором у сумі 18900,00 грн, яка складається з: 7000,00 грн - основний борг, 6510,00 грн - проценти (нараховані з 17.09.2024 року по 18.01.2025 року), 1890 грн комісія, 3500 грн - неустойка (а.с. 8 зв.б.). Правова оцінка встановлених обставин. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку ( ст. 509 Ц К України) Сторонами у зобов`язанні є і боржник і кредитор ( ст. 510 Ц К України) Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Укладення договору є підставою для виникнення зобов`язань (ч.2 ст.11 ,ч.2 ст. 509 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст.1054 ЦК України). Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором ( п.1-1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживне кредитування»). Кредитодавцем у розумінні зазначеного Закону є банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити ( п.7 ч.1 ст. 1 Закону «Про споживче кредитування»). Порядком споживчого кредитування передбачено, що кредитодавець встановлює можливість укладення договору про споживчий кредит на підставі відповідного запиту (заяви) споживача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку, та оцінки кредитоспроможності споживача (ч.2 ст. 14 Закону України «Про споживне кредитування»). Законом України «Про споживче кредитування» передбачена письмова форма укладення договору (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") (ч.1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з особливостями укладення електронного договору, встановленими ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі , якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, особа для прийняття пропозиції укласти такий договір має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції , зокрема шляхом, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, якщо вона підписана, серед іншого з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором ( ч.8 ст.11, ст 12 Законом України "Про електронну комерцію"). У розумінні Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору ( ст. 3 цього Закону). Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" ( ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг"). Встановлені у справі обставини вказують на те, що відповідач створив на офіційному сайті Товариства особовий кабінет, в якому надав Товариству свої ідентифікаційні дані, котрі були верифіковані Товариством через електронну систему Національного банку України Bank ID, . Відповідач погодив заявку та відповідь на пропозицію Товариства укласти кредитний договір. Наведені норми чинного законодавства щодо порядку та форми укладення договору про споживче кредитування дають підстави дійти висновку, що договір №16.09.2024-100002586 від 17.09.2024 року вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі, та укладення такого договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано. Положеннями ЦК України, які застосовуються до відносин за кредитним договором, передбачено, що такий договір є укладеним з моменту передання грошей. Позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.ст. 1046, 1049 ЦК України). Ураховуючи, що на підставі наданих доказів встановлено, що [PERSON] не виконує у повному обсязі взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за укладеним договором про споживчий кредит, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Товариства щодо стягнення заборгованості. Щодо оцінки судом розміру заборгованості, заявленої Товариством, суд зазначає таке. Розмір визначених спірним договором процентів, нарахованих в межах визначеного терміну (строку) користування кредитом, не перевищує встановленого Законом України «Про споживче кредитування» розміру максимальної денної процентної ставки (ч.5 ст. 8 цього Закону). Сума комісійних витрат згідно з п. 9 Заявки, які погодився сплатити відповідач, не включає суму послуг, які кредитодавець згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно. Оскільки згідно з положеннями укладеного договору відповідач погодив розмір та порядок сплати комісійних платежів, у суду відсутні підстави оцінювати обґрунтованість економічної сутності таких витрат. Статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Розмір такої пені не може перевищувати 15 відсотків від суми простроченого платежу у виді кредиту та процентів за ним (ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування»). До спірного договору не може бути застосовано положення п.6 Розділу IV Закону «Про споживче кредитування» щодо списання визначеної договором суми неустойки (пені), оскільки договір укладений сторонами у вересні 2024 рок і на період прострочення відповідачем виконання зобов`язань норма вказаного пункту про списання неустойки не поширюється. Наведені положення Закону України «Про споживче кредитування» є спеціальними і мають пріоритет у застосуванні при виникненні колізії з положеннями п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення від відповідальності за невиконання грошових зобов`язань на період дії режиму воєнного стану. Отже суд дійшов висновку, що вимоги Товариства підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується нормами ст. 141 ЦПК України, згідно з якими, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому сума судового збору, яку сплатив позивач за подання позову до суду підлягає стягненню з відповідача на користь Товариства. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved