Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

Представник позивача адвокат Куликов О.А. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дитиною. Позов обґрунтовано тим, що у позивача та відповідача є спільна дитина, яка була народжена під час їх шлюбу [PERSON] , [INFO] . Сторони перебували в шлюбі з 11.12.2021 до 19.12.2024. 28.08.2024 Южним міським судом Одеської області було видано судовий наказ, яким з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] , щомісячно, починаючи з 23.08.2024 в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] [INFO] , до її повноліття. Починаючи з 16.07.2022 батько не бачив свою дитину. Дитина була вивезена матір`ю в [PERSON] . За цей час матір лише декілька разів показувала дитину батькові за допомогою відеозв`язку. Після цього матір зайняла активну позицію по приховуванню дитини від батька та блокує будь-які спроби батька вийти на зв`язок із дитиною. Відповідач ігнорує прохання батька показати дитину. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 28.08.2025 позов залишено без руху. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 01.09.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 20.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого сторона відповідача зазначає, що відповідачка ніколи не створювала та не створює перешкод для позивача у спілкуванні з дитиною. Перебування відповідачки за межами території України є вимушеним заходом, який повністю відповідає інтересам дитини, зважаючи на введення в Україні воєнного стану та триваючі активні бойові дії. Спору між сторонами щодо місця проживання дитини ніколи не було і немає. Дитина у вівторок та четвер з 9:00 до 16:00 за Німецьким часом (10:00 до 17:00 за Київським часом) відвідує дитячий садок, а тому організувати відеозв`язок у визначений позивачем час неможливо, зважаючи на необхідний час на дорогу додому, годування, відпочинок дитини тощо. У зв`язку з цим, можливим часом для спілкування в режимі відеозв`язку у будні дні (вівторок та четвер) є період з 18:00 до 19:00 год (за Київським часом). Щодо спілкування у період знаходження дитини в Україні, то враховуючи те, що з позовної вимоги неможливо чітко визначити час, місце, спосіб спільного проведення часу тощо, зважаючи на те, що дана невизначеність графіку в першу чергу суперечить інтересам дитини, зважаючи на її вік, сторона позивача просить суд залишити її без задоволення. 28.10.2025 сторона позивача надала до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що відповідачка лише після подачі позову почала виходити на контакт та інколи, втім не систематично, давати батькові бачити його дитину. Також відповідач каже про те, що дитина у вівторок та четвер з 9:00 до 16:00 за німецьким часом (10:00 до 17:00 за Київським часом) відвідує дитячий садок, а тому організувати відеозв`язок у визначений позивачем час неможливо, однак на підтвердження цього відповідач не надає жодних доказів. 18.11.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні сторона позивача позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Сторона відповідача в судове засідання не з`явилась, скориставшись правом на відзив. При цьому в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі відповідачки та її представника, з урахуванням наявного у матеріалах справи відзиву. Заслухавши учасників, їх вимоги і заперечення, дослідивши докази, визначившись із правовідносинами між сторонами та встановивши норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов наступного висновку. Сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи, що у зв`язку із військовою агресією росії проти України [PERSON] разом із спільною дитиною покинули Україну та наразі перебувають у Німеччині. У відповідності з частинами 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, у постанові від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у справах щодо дітей не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Таким чином, враховуючи, що позивач разом із дитиною перебувають за кордоном, відповідач знята з місця реєстрації, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності висновку органу опіки та піклування. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . У відзиві на позовну заяву сторона відповідача зазначає, що в даній ситуації між дитиною та батьком немає психологічного зв`язку й дитина, з огляду на її вік і тривале окреме проживання з матір`ю за межами України, повноцінно не сприймає позивача як батька, що на думку суду свідчить про наявність спірних правовідносин між сторонами по справі, зокрема щодо участі позивача у вихованні дитини. При цьому сторона відповідача не заперечує щодо спілкування позивача із донькою в режимі відеозв`язку у будні дні враховуючи графік відвідування дитячого садочка. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з частинами 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами 1-3 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1ст. 159 СК України). Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст.159 СК України). Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. У постанові від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20 Верховний Суд дійшов висновку, що батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року §54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року). Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд зобов`язаний виходити, передусім, з найкращих інтересів дитини, визначення яких здійснюється на підставі оцінки обставин кожної справи. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а визначений порядок спілкування батька з дитиною, що передбачає певні дні та часи такого спілкування, не може беззаперечно свідчити про позбавлення його передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №461/138/18. З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних стосунків малолітня [PERSON] залишилася проживати разом з матір`ю. У зв`язку із військовою агресією росії проти України [PERSON] разом із спільною дитиною покинули Україну та наразі перебувають у Німеччині. Між сторонами виник спір через недосягнення згоди щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] . Вказане частково обумовлено об`єктивними обставинами такими, як втрата сімейних стосунків сторін, їх окремим проживанням. Наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дитину. Існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з дитиною. Дитина повинна спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, у тому числі відомостей компетентних державних органів, які б давали підстави стверджувати про наявність негативного впливу зі сторони батька на виховання та розвиток дитини, що дитина не бажає спілкуватися з батьком, а її психоемоційний стан не дозволяє їй зустрічатися з батьком без присутності матері. Також стороною відповідача не надано будь-яких доказів про те, що спосіб участі у вихованні дитини, про який просить позивач, суперечитиме інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позову, визначивши порядок та час спілкування батька з донькою [PERSON] , який відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дитини та батька, а також рівність прав батьків щодо дитини, та сприятиме налагодженню довірливих відносин батька із донькою. При цьому суд зазначає, що зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Outcome: approved