Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] (далі - ФОП [PERSON] ) про стягнення грошових коштів у порядку захисту прав споживачів, відповідно до якого [PERSON] просив розірвати договір підряду, укладений 03 липня 2020 року між ним і ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] сплачений аванс у розмірі 25 750,00 дол. США, що станом на 05 липня 2021 року за офіційним курсом Національного банку України становить 705 861,57 грн, та 3 500,00 грн, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 8 200 192,65 грн. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року про виправлення описки, позов [PERSON] задоволено частково. Розірвано договір підряду від 03 липня 2020 року б/н, укладений між [PERSON] і ФОП [PERSON] . Стягнено з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] сплачений аванс в розмірі 25 750,00 дол. США, що станом на 05 липня 2021 року становить 705 861,57 грн та 3 500,00 грн, а також пеню в розмірі 8 200 192,65 грн. Стягнено з ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ФОП [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 31 січня 2024 року касаційну скаргу фізичної особи - підприємця [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасовано. Справу № 754/12047/21 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року втратили законну силу та подальшому виконанню не підлягали. В подальшому вищевказана цивільна справа надійшла з Верховного суду до Деснянського районного суду м.Києва на новий судовий розгляд. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів до розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03 червня 2024 року цивільну справу №754/12047/21 за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів - передано на розгляд за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області (вулиця Берегова, 9, м. Овідіополь, Одеського району, Одеської області, 67801). Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року залишено без змін. 25 серпня 2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] , про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. 25 серпня 2024 року на підставі протоколу про авторозподіл справа надійшла до Овідіопольського районного суду Одеської області. 27.11.2025 року по даній справі Овідіопольським районним судом Одеської області судом було ухвалено рішення, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 12.12.2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява відповідача про ухвалення додаткового рішення справі, відповідно до якої відповідач просить ухвалити додаткове судове рішення у справі № 754/12047/21 щодо розподілу судових витрат та стягнути з [PERSON] суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 480 725 (чотириста вісімдесят тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп, розглянути заяву про ухвалення додаткового судового рішення без участі відповідача. Заява мотивована тим, що під час судових дебатів представниками відповідача було заявлено про вимогу компенсації витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, а 27.11.2025 року Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області в задоволені позовної заяви [PERSON] до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів відмовлено, але не вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачем при розгляді справи і які складаються із сплачених відповідачем судового збору в сумі 39 725 (тридцять дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп. і витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 441 000 (чотириста сорок одна тисяча) грн. 00 коп. Враховуючи значний розмір судових витрат, що просить стягнути з позивача відповідач, надходження до суду заяви та доказів, що до неї надаються, лише 12.12.2025 року, а також те, що розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення здійснюється іншим складом суду, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 грудня 2025 року, було прийнято до розгляду заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №754/12047/21 за позовною заявою [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] , про розірвання договору та стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів, та призначено судове засідання по справі. У судове засідання з`явилась представник відповідача, вимоги, викладені у заяві про ухвалення додаткового рішення, підтримала у повному обсязі, заяву просила задовольнити. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Цурка Наталія Олександрівна подала до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, відповідно до якого просить зменшити суму заявлених вимог до нуля та відмовити в ухваленні додаткового рішення у справі № 754/12047/21. Зазначене клопотання мотивоване тим, що в жодному з поданих стороною відповідача відзивів не наведено попереднього орієнтовного розрахунку суми витрат на правову допомогу, відзив у справі № 754/12047/21, поданий до Деснянського районного суду м. Києва під час першого розгляду справи не було прийнято судом до розгляду, у зв`язку з недотримання представниками вимог ст. 178 ЦПК України. Під час нового розгляду справи, відзив від червня 2024 та від липня 2025 року не містить попереднього орієнтовного розрахунку витрат на правову допомогу. Тобто, представниками не дотримано вимог ст. 134 ЦПК України, що є підставою для відмови в задоволенні заяви. Крім того, у клопотанні про зменшення судових витрат представник позивача зазначає, що Буянським В.В. пропущено п`ятиденний строк з дня ухвалення рішення на подання заяви про розподіл судових витрат, а саме ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, договори про надання правої допомоги до заяви не надано. Додатково представник позивача зазначає, що заявлена сума понесених витрат на правову допомогу виконаних адвокатами є завищеною та неодноцільною, справа не є складною, участь у справі двох представників не є необхідною та доречною, на більшості судових засідань не були присутніми представники відповідача, зокрема у 2021 році в Деснянському районному суді м. Києва, в Київському апеляційному суді та Верховному суді, а тому включення даних витрат є недоцільним. На тих судових засіданнях, в яких примали участь представники відповідача, документи готувались та пояснення надавались адвокатом Морозовою О.С., адвокат Стогній О.В. на судових засіданнях був присутнім здебільшого у якості слухача, не надаючи пояснень по суті спору, а отже оплата даної участі не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Відсутні докази на підтвердження факту погодження розміру таких витрат з замовником з урахуванням часу на дорогу адвоката, з урахуванням залучення адвоката та дотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, розглянувши заяву про ухвалення судового рішення, приходить до висновку про її часткове задоволення (в частині стягнення сплаченого відповідачем судового збору). Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України). Судом встановлено, що стороною відповідача у зв`язку з розглядом справи №754/12047/21 були понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 39 725 (тридцять дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп., які були сплачені за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 17025,00 грн і подання касаційної скарги у розмірі 22700,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Копії відповідних квитанцій були долучені до матеріалів справи до ухвалення остаточного рішення у справі 27.11.2025 року (під час апеляційного та касаційного оскарження), про їх стягнення було зазначено представником відповідача до закінчення судових дебатів, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат зі сплати судового збору в сумі 39 725 (тридцять дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп. Натомість, судом встановлено, що під час розгляду справи Овідіопольським районним судом Одеської області 07.07.2025 року представником відповідача адвокатом Морозовою Ольгою Станіславівною було подано до суду відзив на позовну заяву. У зазначеному відзиві адвокат Морозова О.С. дійсно не зазначила орієнтовний розрахунок судових витрат, хоча відповідно до вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відзив, що був поданий стороною відповідача під час розгляду справи Деснянським районним судом міста Києва також не містить орієнтовного переліку судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Отже, у ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справ. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Статтею 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною 1 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто, цивільний процесуальний закон розрізняє строки подання заяви про ухвалення додаткового рішення (до закінчення строку на його виконання) та строки подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу (до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву). Судом встановлено, що до закінчення судових дебатів у справі сторона відповідача зробила відповідну заяву про необхідність стягнення судових витрат з позивача у разі відмови у задоволенні позовних вимог. Рішення по суті спору ухвалене судом 27.11.2025 року. Представник відповідача брав участь у судовому засіданні. Таким чином, строк для подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу розпочався 28.11.2025 року, а останнім днем для подання такої заяви є 02.12.2025 року. Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України). Так, відповідно до ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. Заява про ухвалення додаткового рішення разом з документами, які надав відповідач на підтвердження понесення ним судових витрат на правничу допомогу, надійшла до Овідіопольського районного суду Одеської області 12.12.2025 року (трекінг посилки 20451317658579), доставлені кур`єрською службою доставки ТОВ «Нова пошта», відправлення було передано до ТОВ «Нова пошта» 10.12.2025 року о 16:18. Натомість до заяви додано накладну кур`єрської служби доставки, відповідно до якої 01 грудня 2025 року, ТОВ «Двадцять п`ять годин» здійснено відправлення з такими реквізитами: одержувач: Овідіопольський районний суд Одеської області, опис вкладеного: заява про ухвалення додаткового рішення справа №754/12047/21. Так, у накладній кур`єрської служби доставки значиться, що заява прийнята кур`єрською службою доставки ТОВ "Двадцять п`ять годин" 01 грудня 2025 року, а надійшла вказана заява на адресу Овідіопольського районного суду Одеської області лише 12 грудня 2025 року тобто, зі спливом достатньо значного строку з дати отримання оператором кур`єрського поштового зв`язку ТОВ «Двадцять п`ять годин» зазначеного відправлення. Крім того, відправлення було доставлено до суду іншою кур`єрською службою - ТОВ "Нова пошта", а не ТОВ "Двадцять п`ять годин". З накладної кур`єрської служби доставки вбачається, що на описі вкладення відсутній відбиток календарного штемпеля, що суперечить положенням п. 58 Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023 р. № 1071), а також відомостей про факт і дату оплати відповідних послуг. Серед іншого слід зазначити, що долучений до заяви конверт не містить ідентифікатора поштових відправлень, згідно з яким було б можливо перевірити дату отримання та відправлення кореспонденції. Наведене викликає розумні сумніви у дійсності зазначеної дати відправки поштової кореспонденції саме 01 грудня 2025 року. Статтею 1 Закону України «Про поштовий зв`язок» визначено, що послуги поштового зв`язку - діяльність оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, у тому числі шляхом надання кур`єрських послуг, визначених цим Законом, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, спрямована на задоволення потреб користувачів. Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку. У відповідності до статті 15 Закону України «Про поштовий зв`язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (далі - Правила) передбачено, що надання послуг поштового зв`язку (кур`єрська, доставка поштових відправлень), окрім іншого, повинно підтверджуватись розрахунковим документом (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту. Відповідно до пункту 8 Правил оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів, зокрема, до внутрішніх поштових відправлень належать листи: прості, рекомендовані, з оголошеною цінністю. Підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є, зокрема, розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку (пункт 62 Правил). Відповідно до абзацу 2 пункту 3 розділу II Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого наказ Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 року за №220/28350, у разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що надана накладна служби кур`єрської доставки без належного її заповнення (відсутність відбитку календарного штемпелю) не може вважатися належним доказом подання надіслання заяви саме 01 грудня 2025 року, а інших доказів відправлення заяви у встановлений законом строк представником відповідача надано не було. Обираючи стандарт доказування, який має використовуватися, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Це означає, що в достовірності факту не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними. Зазначений підхід щодо оцінки належного відправлення матеріалів відповідає практиці Верховного Суду, яка є сталою, зокрема у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 420/254/20, в ухвалах від 16 червня 2023 року у справі №910/17544/20 та від 20 вересня 2023 року у справі № 916/1746/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 617/1395/20, від 04 березня 2024 року у справі №753/23196/21. Про пропуск стороною відповідача строк подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу також зауважив представник позивача, проте відповідач не надав жодних доказів чи пояснень на підтвердження надсилання у встановлений законом строк відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Крім того, суд вважає необхідним додатково зауважити, що стороною відповідача разом з заявою про ухвалення додаткового рішення надано квитанції за замовленням з придбання електронних квитків для пасажирів Стогнія Олега та [PERSON] на авіарейс за напрямком Одеса-Київ (23.11.2021 р.) та зворотній квиток Київ-Одеса (23.11.2021 р.). Вартість квитків - по 2820,66 гривень. Зазначені витрати на придбання квитків на авіарейси не можуть бути прийняті судом як доказ судових витрат, що пов`язані з розглядом справи №754/12047/21, оскільки Деснянським районним суд міста Києва судове засідання на 23.11.2021 року не призначалось (Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року судове засідання у справі було призначено на 11:00 год. 26.11.2021 р.), а необхідність перебування у місті Києві Стогнія Олега та Морозової Ольги саме 23.11.2021 року у зв`язку з розглядом даної справи стороною відповідача жодним чином не обґрунтована. Хоча у судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідне відрядження до м. Києва було необхідне з метою ознайомлення з матеріалами справи, проте докази, що відповідне ознайомлення було здійснено 23.11.2021 року, у матеріалах справи відсутні. Також стороною відповідача разом з заявою про ухвалення додаткового рішення надано квитанції за замовленням з придбання електронних квитків для пасажира [PERSON] на авіарейс за напрямком Одеса-Київ (10.12.2021 р.) та зворотній квиток Київ-Одеса (10.12.2021 р.). Вартість квитків - 4988,00 гривень. Судом встановлено, що дійсно Деснянським районним судом м. Києва судове засідання у справі було призначено на 10:30 год. 10.12.2021 р., проте у судовому рішенні від 10.12.2021 року зазначено про участь у судовому засіданні виключно сторони позивача та про відсутність сторони відповідача у судовому засіданні. Вказана обставина була підтверджена представником заявника у судовому засіданні, а тому зазначені витрати на придбання квитків на авіарейси не можуть бути прийняті судом як доказ судових витрат, що пов`язані з розглядом справи №754/12047/21. Окрім того, на підтвердження судових витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, що була надана представниками відповідача, були надані копії Додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 29.09.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 28.11.2025 року; Рахунку № 24/25 від 28.11.2025 року; Додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 11.12.2021 року; Рахунку № 15/21 від 11.12.2021 року; Додаткової угоди №2 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акта передачі-приймання виконаних робіт від 21.12.2022 року; Рахунку № 18/22 від 21.12.2022 року; Додаткової угоди №3 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 01.02.2024 року; Рахунку № 3/24 від 01.02.2024 року; Додаткової угоди №4 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 04.06.2024 року; Рахунку № 12/24 від 04.06.2024 року; Додаткової угоди №5 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 11.09.2024 року; Рахунку № 15/24 від 11.09.2024 року; Додаткової угоди №6 до Договору про надання правової допомоги від 22.11.2021 року; Акту передачі-приймання виконаних робіт від 28.11.2025 року; Рахунку № 22/25 від 28.11.2025 року. Натомість не було надано до суду жодних доказів саме фактичного понесення відповідачем [PERSON] судових витрат, а саме документів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги на рахунок адвоката Стогнія Олега Вікторовича та адвоката Морозової Ольги Станіславівни, оскільки в матеріалах справа відсутні квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо. Представник відповідача адвокат Морозова О.С. повідомила суд, що відповідні докази фактичного понесення відповідачем [PERSON] судових витрат не надані суду, оскільки відповідач поки не здійснив оплату за надану правничу допомогу, тобто відповідні витрати не поніс. Крім того, оригінал чи копія договору про надання правничої допомоги, що був укладений відповідачем з адвокатом Стогнієм О.В. у матеріалах справи відсутній. Відповідно до Постанови ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно висновку викладеного, у постанові від 14.11.2018 у справі № 910/8682/18, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (§ § 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Натомість єдині докази, якими сторона відповідача обґрунтовує понесені судові витрати з надання правничої допомоги, надані з пропуском встановленого ст. 141 ЦПК України стороку, та не підтверджують фактичне понесення цих витрат відповідачем, не зважаючи на надання йому правничої допомоги з 2021 року. Враховуючи вищевикладене, оскільки у матеріалах справи наявні квитанції про сплату судового збору які були сплачені відповідачем за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 17025,00 грн і касаційної скарги у розмірі 22700,00 грн, докази понесених витрат були надані стороною до ухвалення остаточного рішення у справі, про їх стягнення було зазначено до закінчення судових дебатів, то зазначені витрати у сумі 39 725 (тридцять дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп. підлягають стягненню з позивача. Натомість стороною відповідача про судові витрати з надання правничої допомоги не було вказано у відзивах та не було наведено орієнтовного розрахунку судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України надежних та допутимих доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано не було, відповідачем, не зважаючи на надання йому правничої допомоги у справі з 2021 року, фактично витрат за надання правничої допомоги не понесено, тому у задоволенні вимог заяви про стягнення судових витрат з надання правничої допомоги слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial