Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Холодногірського районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Копач Юлія Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та відновлення становища, яке існувало до порушення. В обґрунтування позову зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № 1 від 16.06.2020, договір позики № 1/1 від 16.06.2020 та договір позики № 2 від 11.08.2020, за якими [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у загальному розмірі 47 500 доларів США та зобов`язався їх повернути у строки та згідно графіком встановленими договорами позики. Однак, [PERSON] грошові кошти своєчасно не повернув, у зв`язку із чим позивач вимушений був звернутися до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення коштів та 3 % річних. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/2266/24 від 16.01.2025 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 48 907,50 доларів США, що складається із: 18 600,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 1 від 16 червня 2020 року; 434,52 доларів США - 3 % річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 1 від 16 червня 2020 року; 16 800,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 1/1 від 16 червня 2020 року; 610,43 доларів США - 3 % річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 1/1 від 16 червня 2020 року; 12 100,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 2 від 11 серпня 2020 року; 362,55 доларів США - 3 % річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 2 від 11 серпня 2020 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 15140,00 грн. Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/2266/24 від 31.01.2025 клопотання позивача [PERSON] про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 000,00 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Горбульовим Антоном Вадимовичем 27.02.2025 відкрито виконавчі провадження № [NUMBER] про стягнення основного боргу та № [NUMBER] про стягнення судового збору. Після того, як позивач звернувся із позовною заявою у справі № 755/2266/24, [PERSON] здійснив заходи щодо ухилення від повернення боргу та продав 12.03.2024 [PERSON] частину належного йому нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення, приміщення цокольного поверху №20-:-26 (двадцять -:- двадцять шість) загальною площею 62,1 кв.м. в. літ. «А-5», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 2522819863000, договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копач Юлією Олегівною, реєстраційний номер № 217. Позивач звернувся із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та відновлення становища, яке існувало до його порушення шляхом визнання за [PERSON] права власності, з огляду на таке: договір купівлі-продажу нежитлових приміщень укладений відповідачами з порушенням засад загальних засад цивільного права, а саме добросовісності; приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу; відповідачі використовували право на зло, при якому наявні негативні наслідки для позивача у формі унеможливлення поновлення своїх прав у випадку продовження ухилення [PERSON] від погашення заборгованості шляхом задоволення своїх вимог за рахунок реалізованого майна; цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення; правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом; оскаржуваний договір укладений після виникнення простроченої заборгованості та звернення позивача із позовом у справі № 755/2266/24 про стягнення коштів і 3% річних та відкриття Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі; особа відповідача [PERSON] є пов`язаною з відповідачем [PERSON] , які уклали оскаржуваний договір з метою надання відповідачу [PERSON] можливості уникнути виконання зобов`язань за договорами позики та унеможливити виконання судових рішень. Заявником одночасно з поданням позову подано заяву, в якій він просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: нежитлові приміщення цокольного поверху № 20-:-26 загальною площею 62,1 кв.м. в. літ. «А-5», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 2522819863000. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 19 червня 2025 року заяву [PERSON] задоволено частково. Накладено заборону відчуження на нежитлові приміщення цокольного поверху № 20-:-26 загальною площею 62,1 кв.м. в літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 2522819863000. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 20.06.2025 позовну заяву залишено без руху, а після виправлення недоліків, ухвалою того ж суду від 02.07.2025 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 07.07.2025 представник [PERSON] адвокат Янковий М.В., подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти доводів викладених у позовній заяві та зазначив, що оскаржуваний договір не може бути кваліфікований як фраудаторний правочин, оскільки він укладений не між пов`язаними особами та не за заниженою ціною; оскаржуваний договір укладено не з метою ухилення від виконання простроченого перед позивачем зобов`язання; позивачем обрано невірний спосіб захисту та здійснюється зловживання своїм правом на судовий захист; вказував, що сам факт боргу не є підставою для обмеження права власника розпоряджатись майном. 10.07.2025 представник [PERSON] , адвокат Гусєв С.І., подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти доводів викладених у позовній заяві та зазначив, що [PERSON] не знав й не міг знати про наявність у [PERSON] зобов`язань перед третіми особами; відповідач [PERSON] використовує нежитлові приміщення шляхом здачі в тимчасове користування третій особі; оскаржуваний договір укладений не між пов`язаними особами; у власності [PERSON] наявне інше майно за рахунок якого можливо задовільнити вимоги [PERSON] . 17.07.2025 представник [PERSON] адвокат Янковий М.В., подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме копій банківських виписок. 22.07.2025 та 31.07.2025 до суду надійшли відповіді на відзив представника [PERSON] , адвоката Ліпінського Є.В., у яких зазначено, що на момент укладення оскаржуваного договору у ЄДРСР та на веб-сайті Судова влада України була наявна інформація щонайменше щодо 6 справ, в тому числі й справи № 755/2266/24, № 759/19810/23, № 755/2476/24, № 755/8097/23, № 755/10691/23, № 642/7224/23, за позовними заявами до [PERSON] про стягнення коштів; пов`язаність осіб не обмежується родинними зв`язками, а може бути обумовлена іншими зв`язками (не лише родинними); вартість нежитлових приміщень занижена майже у 7 (сім) разів від їх ринкової вартості; довірена особа зі сторони відповідача [PERSON] , - Чередніченко В.П. , який в тому числі є партнером [PERSON] за юридичним бізнесом ТОВ «ЕКСПАТПРО», виступає підписантом зі сторони [PERSON] у оскаржуваному договорі та виступає адвокатом [PERSON] у кримінальному провадженні, що свідчить про їх пов`язаність; у [PERSON] відсутнє майно за рахунок якого позивач мав би можливість задовольнити свої вимоги до [PERSON] , наявне у нього майно було продано або передано у забезпечення під іпотеку після виникнення грошової заборгованості; [PERSON] безпідставно зазначає доводи по справі № 755/2266/24, з огляду на те, що обставини встановлені у зазначеній справі не підлягають доказуванню та є преюдицією для цієї справи, тоді як рішення набрало законної сили. 13.08.2025 представник [PERSON] , адвокат Ліпінський Є.В., подав клопотання про поновлення строку та долучення доказів, а саме фотографій вищевказаних нежитлових приміщень. Також надійшло клопотання про витребування доказів, копії висновку про вартість оцінки та копії технічного паспорту нежитлових приміщень. В судовому засіданні 28.08.2025 представник позивача зняв клопотання з розгляду, оскільки вказані документи були надані відповідачем самостійно. 14.08.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Янковий М.В., подав до суду клопотання про витребування відомостей про власника банківської картки. 27.08.2025 до суду надійшла заява приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Копач Ю.О. про розгляд справи без її участі. Також надано пояснення згідно яких, у процесі посвідчення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень нею було дотримано всіх вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, що регулюють нотаріальну діяльність та обов`язку нотаріуса забезпечувати захист прав і законних інтересів громадян та юридичних осіб, і підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не існувало. На обґрунтування письмових пояснень нотаріусом долучено копії матеріалів нотаріальної справи щодо зазначених нежитлових приміщень. 28.08.2025 ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова залишено без задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Янкового М.В. від 14.08.2025 про витребування доказів. 25.09.2025 від представника позивача [PERSON] , адвоката Ліпінського Є.В., до суду надійшло клопотання про поновлення строку та долучення доказів, а саме документів щодо проведення експертизи та висновок експерта № 25/1010/09-01 за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження від 15.09.2025, яким встановлено, що ринкова вартість нежитлових приміщень цокольного поверху № 20-:-26 (двадцять-:-двадцять шість) загальною площею 62,1 кв.м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522819863000, станом на 12 березня 2024 року, складала 924 800,00 грн, без урахування ПДВ. 30.09.2025 представник [PERSON] , адвокат Ліпінський Є.В., надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив про ознаки, що додатково свідчать про фраудаторність оскаржуваного правочину, що випливають з матеріалів нотаріальної справи. 20.10.2025 судом частково задоволено клопотання представника [PERSON] , адвоката Гусєва С.І. про поновлення строку та долучення доказів, яким просив відмовити позивачу у задоволенні клопотання від 26.09.2025 про поновлення строку та долучення доказів по справі № 642/3482/25; поновити строк відповідачу-2 та долучити консультативний висновок від 15.10.2025 суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] . Судом поновлено строк відповідачу [PERSON] та долучено наданий консультативний висновок. 20.10.2025 ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Ліпінський Є.В. позов підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові та у відповіді на відзив представників відповідачів. При цьому зазначив, що спір виник між позивачем та [PERSON] щодо декількох договорів позики. Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом про стягнення коштів за договором позики та 3% річних і рішенням від 16.01.2025 позов було задоволено та стягнено з відповідача 48 907,50 доларів США та 3% річних. Однак кошти позивачеві повернуті не були. В межах примусового виконання рішення приватним виконавцем було з`ясовано, що у відповідача майно відсутнє, а на його рахунках - мізерні суми. Тому позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Договір купівлі продажу нежитлових приміщень від 12.03.2024 був укладений з метою ухилення від виконання зобов`язань. Відповідачем [PERSON] при укладанні договору проявлена необачність, оскільки на офіційному веб-сайті «Судової влади» було шість рішень щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів. Зазначене свідчить, що стороні відповідача було байдуже щодо наявності такої заборгованості. На теперішній час є усталена практика Верховного Суду щодо складових фраудаторного правочину: 1) укладання договорів після простроченого зобов`язання (по договору 2020 року та двох договорах 2021 року); 2) укладення договору за ціною нижче ринкової вартості. [PERSON] 02.12.2021 придбав зазначені нежитлові приміщення за 741 000,00 грн., а 12.03.2024 продав їх за 151 806, 51 грн., тобто за заниженою ціною в 5-6 разів дешевше. У висновку експерта від 15.09.2025 щодо вартості майна станом на момент продажу коефіцієнт показника з ремонтом чи без нього практично не впливає на вартість об`єкту, оскільки складає 30-40 тис. грн. Відповідачем [PERSON] не додано доказів про інший стан майна. Також відповідачі не звертались до суду з клопотанням про проведення товарознавчої експертизи, тому не може прийматись консультативний висновок оцінювача ФОП [PERSON] від 15.10.2025 наданий представником [PERSON] . 3) Пов`язаність осіб, що укладають угоду, при цьому особи не обов`язково повинні мати родинний зв`язок, вони можуть бути знайомими, партнерами по бізнесу чи знаходитись у інших відносинах. Адвокат Чередніченко В.П. здійснював представництво [PERSON] у кримінальному провадженні та останні є партнерами по бізнесу. З метою ухилення від відповідальності та ухилення від виконання зобов`язань [PERSON] надав Чередніченко В.П. генеральну довіреність на розпорядження всіма об`єктами, що належать йому на праві власності, тобто збирався їх продавати. [PERSON] виконані всі дії спрямовані на невиконання зобов`язань: майно продано, квартира знаходиться в іпотеці, на рахунках відсутні кошти чи знаходяться мізерні суми, корпоративні права складають декілька тисяч грн., що недостатньо для задоволення вимог позивача. Верховний Суд зазначає, що має бути враховано складові фраудаторного правочину як окремо, так і в сукупності, при цьому при укладенні договору купівлі продажу вищевказаних нежитлових приміщень наявні всі три складові. Фраудаторний правочин хоча і містить всі необхідні реквізити однак внаслідок порушення основних принципів, зокрема, добросовісності, з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням тягне за собою недійсність договору. Представник відповідача [PERSON] , Янковий М.В. проти задоволення позову заперечував на підставах викладених у відзиві на позов та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначив, що оскаржуваний правочин був укладений 12.03.2024, тобто задовго до постановлення рішення судом про стягнення коштів з відповідача, а також надходження даного позову до суду. При укладенні договору купівлі-продажу нотаріус перевіряла всю наявну інформацію, при цьому будь яких заборон не існувало, а тому правочин є дійсним. Жодного доказу щодо родинних чи інших зв`язків між сторонами правочину немає. Особою, яка має відповідний сертифікат проведена оцінка майна, яка є нижчою у зв`язку з веденням активних бойових дій. Ключовою ознакою фраудаторного правочину є наявність умислу двох сторін, однак такі докази відсутні. При цьому позивач отримав судовий захист. Є судові рішення які набрали чинності, але чи проведено стягнення чи ні, а також про наявність активів у [PERSON] йому невідомо. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував та показав, що жодних родинних чи інших зв`язків немає і з [PERSON] вони не були знайомі. Він законно придбав приміщення, яке знаходилось в занедбаному стані, після чого проводив ремонт щоб здавати його в оренду. Він не маючи професійної освіти юриста, не знав про борги [PERSON] і при укладенні договору нотаріус перевіряла ці відомості. Ціна об`єкту пов`язана з специфікою міста, яке перебуває в небезпеці. На момент укладення угоди він був старшим офіцером проекту Ради Європи, наразі є ФОП та має салони краси у місті Києві та м. Одесі. З адвокатом Чередніченком В.П. він спілкувався безпосередньо, оскільки той представляв його інтереси в період обшуку по кримінальному провадженню. За послугами [PERSON] він звертався вже після укладення договору купівлі-продажу. Він є добросовісним набувачем і не може бути позбавлений майна через необґрунтовані припущення позивача. Тому в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , Гусєв С.І. заперечував проти задоволення позову на підставах викладених у відзиві на позов. Зазначив, що представником позивача посилання на позиції Верховного Суду вирвані з загального контексту, а доводи викладені в позові не знайшли свого підтвердження. Для визнання правочину фраудаторним недостатньо пов`язаності, також необхідний причинно-наслідковий зв`язок щодо умислу на такий правочин, щоб унеможливити стягнення. [PERSON] мав намір придбати нежитлові приміщення, є його єдиним власником та використовує його для отримання прибутку. На час укладення договору купівлі продажу нежитлових приміщень будь яких обмежень чи обтяжень у колишнього власника не було. [PERSON] не міг знати про судові рішення стосовно [PERSON] . Крім того, наявність заборгованості не є підставою для відмови у посвідченні та укладенні договору. Приміщення було придбано в занедбаному стані, при цьому ремонтувалась каналізація та водовідводи. Докази ремонту нежитлових приміщень, актів виконаних робіт суду не надавалися, але самим позивачем були надані фото приміщення, що є результатом роботи відповідача. Ціна правочину була визначена суб`єктом оціночної діяльності станом на березень 2024 року, а позивач надав відомості 2025 року. В консультативному висновку суб`єкта оціночної діяльності зазначені ряд критичних помилок судового експерта, які привели до завищення вартості майна. Позивач не обґрунтовує спеціальну норму, не враховує наявність іншого майна у відповідача, в т.ч. квартиру, що знаходиться в іпотеці за договором позики, а також три активи, що значно перевищують заборгованість. Крім того, незрозуміло яка вартість корпоративних прав [PERSON] , чи є майно, обладнання та кошти на рахунках підприємств. Також незрозуміла заборгованість [PERSON] на даний момент і скільки залишків по боргу. Приміщення було продано і як [PERSON] розпорядився цими коштами невідомо. Посилання позивача, що оформлення генеральної довіреності на ім`я Чередніченка В.П. було з ціллю уникнення від виконання зобов`язань є лише припущеннями. Суд, вислухавши доводи учасників справи, а саме відповідача [PERSON] , представника позивача Ліпінського Є.В. , та представників відповідачів Янкового М.В. , Гусєва С.І , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. 16.06.2020 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики грошових коштів № 1. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальникові строком до 16 червня 2021 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 16 червня 2021 року грошові кошти у сумі 18 600 доларів США 00 центів без нарахування й сплати процентів та зобов`язався їх повернути. (т. 1, а.с. 17-18) Також 16.06.2020 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики грошових коштів № 1/1. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальникові строком до 16 червня 2021 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 16 грудня 2020 року грошові кошти у сумі 16 800 доларів США 00 центів без нарахування й сплати процентів та зобов`язувався їх повернути. (т. 1, а.с. 19-20) 11.08.2020 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики грошових коштів № 2. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальникові строком до 11 березня 2021 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 11 березня 2021 року грошові кошти у сумі 12 100 доларів США 00 центів без нарахування й сплати процентів та зобов`язувався їх повернути. (т. 1 а.с. 21-22) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/2266/24 від 16.01.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 48 907,50 доларів США., що складається із: 18 600,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 1 від 16 червня 2020 року; 434,52 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 1 від 16 червня 2020 року; 16 800,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 1/1 від 16 червня 2020 року; 610,43 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 1/1 від 16 червня 2020 року; 12 100,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів № 2 від 11 серпня 2020 року; 362,55 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів № 2 від 11 серпня 2020 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140,00 грн. (т. 1, а.с. 27-29) Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду м. Києва у справі № 755/2266/24 від 31.01.2025 клопотання позивача [PERSON] про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 000,00 грн. (т. 1, а.с. 30-32) 27.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Горбульовим А.В. відкрито виконавчі провадження № [NUMBER] про стягнення основного боргу та № [NUMBER] про стягнення судового збору. (т. 1, а.с. 37-40) Вказані cудові рішення по справі № 755/2266/24 [PERSON] не виконані, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит № 709 від 27.03.2025 та інформацією про виконавчі провадження від 29.05.2025. (т. 1, а.с. 45-49) Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у іпотеці на підставі договору іпотеки від 11.11.2021. Зазначений договір іпотеки забезпечує основне зобов`язання за договором позики від 11.10.2021 у розмірі 3 162 000,00 грн., що еквівалентно 120 000 доларів США на дату укладення договору позики. Наявність вказаної квартири у власності відповідача-1 [PERSON] підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 415449594 від 27.02.2025 та договором іпотеки від 11.10.2021. (т. 1, а.с. 61-63) Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч.6 ст.3 ЗУ «Про іпотеку»). Згідно з ч.1 ст.51 ЗУ «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. З аналізу вказаної статті Закону вбачається, що виконавець може звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями за сукупності умов, визначених ч. 1 ст. 51 вказаного Закону. Відсутність хоча б однієї з вказаних умов, встановлених ч. 1 ст. 51 Закону, унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно боржника. Приватний виконавець не може діяти на власний розсуд у цьому випадку. Такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах по справі № 910/7221/17 від 15.01.2020 та справі № 640/7964/19 від 06.02.2020. У даному випадку право застави виникло до ухвалення судом рішення про стягнення коштів, а також відсутня згода заставодержателя на предмет іпотеки, що виключає можливість задоволення вимог позивача за рахунок предмета іпотеки відповідно до ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження». З відзиву відповідача-2 [PERSON] встановлено, що відповідач-1 [PERSON] має у власності корпоративні права: у ТОВ «ЕКСПАТПРО» - 10 000 грн або 50 відсотків статутного капіталу, у ТОВ «ЕНДЖІНІРЗ СОЛЮШН» - 100 грн або 100 відсотків статутного капіталу, у ТОВ «ОВЕРПЛАСТ» - 6 100 грн або 100 відсотків статутного капіталу. Відповідачами не надано суду доказів визначення вартості корпоративних прав у іншому розмірі ніж розмір часток статутного капіталу, що належать відповіачу-1 [PERSON] у ТОВ «ЕКСПАТПРО», ТОВ «ЕНДЖІНІРЗ СОЛЮШН» та ТОВ «ОВЕРПЛАСТ, що надавали б можливість позивачу задовольнити у повному обсязі свої вимоги до [PERSON] . Кожна особа на підставі ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. З огляду на приписи ст. ст. 15, 16, 215 ЦК України та статей 1, 2 - 4, 1, 215 ЦК України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25.05.2016 у справі №6-605цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз наведених вище положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Зазначена правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 20.11.2018 по справі № 922/1111/18 та постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 по справі № 3-649гс15. Окрім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанова Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 910/4989/18). У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Слід зауважити, що до суду має право звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи (постанова Верховного суду від 25.04.2018 по справі № 910/23935/16). Під порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (постанова Верховного Суду від 23.04.2019 по справі № 910/6631/18). За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Таким чином, з огляду на відсутність у [PERSON] майна за рахунок якого [PERSON] мав би можливість задовольнити свої грошові вимоги, суд доходить висновку про наявність у позивача порушеного права для звернення із позовом про визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Fraus creditorum (з лат. - на шкоду кредиторам ) - це вчинення боржником правочинів, направлених на зменшення його майна з метою приховати його від звернення стягнення кредиторів. Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 27.03.2019 у справі № 925/1041/16 виснувала, що суд повинен реагувати на очевидне зловживання правом, навіть якщо процесуальні дії формально відповідають закону. Основний критерій - порушення балансу інтересів і недобросовісність наміру. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Частиною першою ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)» (аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18). Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 12.06.2024: [PERSON] прострочив повернення коштів за договором позики № 1 від 16.06.2020, за яким зобов`язаний був повернути кошти до 16.06.2021, за договором позики № 1/1 від 16.06.2020 за яким зобов`язаний був повернути кошти до 16.12.2020, та договором позики № 2 від 11.08.2020, за яким зобов`язаний був повернути кошти до 11.03.2021. 21.02.2024 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/2266/24 відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] за вказаними договорами позики про стягнення заборгованості та 3 % річних. Тобто відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали оскаржуваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень після порушення відповідачем-1 [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики та відкриття провадження у справі № 755/2266/24. Відповідно до п. 1.1. договору купівлі-продажу нежитлових примішень від 12.03.2024 Продавець продав (передав), а Покупець купив (набув) нежитлові приміщення цокольного поверху №20-:-26 (двадцять -:- двадцять шість) загальною площею 62,1 кв.м. в літ. «A-5», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522819863000 (далі по тексту «Нежитлові приміщення»), та сплатив його ціну на умовах цього Договору. (т. 1, а.с. 50-53) Згідно з п. 2.1. договору купівлі-продажу продаж нежитлових приміщень за домовленістю Сторін здійснюється за ціною 151 806 гривень 51 копійка. (т. 1, а.с. 51) В свою чергу [PERSON] придбав зазначені нежитлові приміщення відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.12.2021 за домовленістю сторін за 741 000,00 грн. Представником позивача, адвокатом Ліпінським Є.В., долучено до матеріалів справи висновок експерта № 25/1010/09-01 від 15.09.2025, за результатами якої встановлено, що ринкова вартість нежитлових приміщень цокольного поверху № 20-:-26 (двадцять-:-двадцять шість) загальною площею 62,1 кв.м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522819863000, станом на 12 березня 2024 року, склала 924 800,00 грн без урахування ПДВ. Зазначений висновок експерта складено експертом ТОВ «Інститут оцінки та судових експертиз» Гоєм Василем Васильовичем, який повідомлений та обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за надання завідомо неправдивого висновку. Представником відповідача-2 [PERSON] долучено до матеріалів справи консультаційний висновок суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 15.10.2025 щодо висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельного експертного дослідження № 25/1010/09/01 від 15.09.2025, яким зроблено рецензію вказаного висновку експерта на його відповідність методологічним рекомендаціям та вимогам законодавства. Дослідивши наданий представником [PERSON] , адвокатом Гусєвим С.І., консультаційний висновок, суд вважає за необхідне зазначити, що такий консультаційний висновок не може за своєю суттю замінювати висновок експерта. В свою чергу відповідачі не надавали суду висновок експерта здійснений на їх замовлення. Будь-яких клопотань щодо призначення судової експертизи об`єкта чи про виклик спеціаліста оцінювача, судового експерта в судовому засіданні не заявлялось. Також суд звертає увагу на доводи зазначені у консультаційному висновку щодо стану нежитлових приміщень на момент укладення оскаржуваного договору та критично до них відноситься з огляду на наявність у матеріалах справи фотографій стану нежитлових приміщень та відсутність у матеріалах справи доказів проведення ремонту після укладення договору купівлі-продажу 12.03.2024. Отже, встановлені обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.03.2024 укладений за ціною, що у 6 (шість) разів нижча за ринкову вартість нежитлових приміщень. Щодо доводів позивача про пов`язаність відповідачів слід зазначити, що [PERSON] є директором та одним з засновників ТОВ «ЕКСПАТПРО» (код ЄДРПОУ 40746085). Довіреною особою [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.03.2024 виступав Чередніченко В.П. , який також є співзасновником ТОВ «ЕКСПАТПРО», основним КВЕД якого є діяльність у сфері права (69.10). Здійснення захисту [PERSON] , як обвинуваченого у кримінальному провадженні, здійснює адвокат Чередніченко В.П., що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту «Судова влада України» (справа № 369/2316/25 від 12.06.2025). Також представництво співпраця по правовим питанням з партнером відповідача-1 [PERSON] , Чередніченком В.П. підтверджується та визнається [PERSON] . Також про відношення [PERSON] , Чередніченка В.П. до ТОВ «Експатпро» свідчить інформація з щорічної випуску Юридичної газети «Вибір клієнта», з переліком Топ 100 Юристів України 2021 року, у якому визначено, що [PERSON] , Чередніченко В.П. представлені як юристи EXPATPRO. Укладення оскарженого договору пов`язаними особами з [PERSON] (в матеріалах справи міститься спільне фото [PERSON] та Чередніченка В.П. ) та [PERSON] інтереси якого представляє Чередніченко В.П. , який партнером відповідача-1 [PERSON] та його довіреною особою у оскаржуваному договорі, що також свідчить про фраудаторність такого правочину. Як зазначено у постанові Верховного Суду по справі 761/16134/19 від 02.07.2025, пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини, навіть трудові чи «товариські». Тому суд вважає, що є наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідачі є пов`язаними особами. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тобто, на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 12.06.2024: 1. [PERSON] прострочив повернення коштів за договором позики № 1 від 16.06.2020, за яким зобов`язаний був повернути кошти до 16.06.2021, за договором позики № 1/1 від 16.06.2020 за яким зобов`язаний був повернути кошти до 16.12.2020, та договором позики № 2 від 11.08.2020, за яким зобов`язаний був повернути кошти до 11.03.2021; 2. 21.02.2024 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/2266/24 відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] за вказаними договорами позики про стягнення заборгованості та 3 % річних. Тобто відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали оскаржуваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень після порушення відповідачем-1 [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики та відкриття провадження у справі № 755/2266/24; 3. Особа відповідача [PERSON] є пов`язаною з [PERSON] , та сторони уклали оскаржуваний договір з метою надання можливості останньому уникнути виконання зобов`язань за договорами позики та унеможливити (ускладнити) виконання судових рішень; 4. Укладений договір купівлі-продажу вчинений за ціною значно нижчої за ринкову та у 5 разів дешевше, ніж придбав нежитлові приміщення відповідач [PERSON] ; 5. Відповідач [PERSON] , який відчужує майно на підставі договору купівлі-продажу за заниженою ціною на користь пов`язаної особи після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний правочин, спрямований на унеможливлення виконання судових рішень. Таким чином, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідачі вживали право на зло, оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для ухилення від повернення відповідачем-1 [PERSON] боргу, а також унеможливлення звернення стягнення на його майно. Тому суд приходить обґрунтованого висновку про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.03.2024. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Аналогічного висновку прийшов у своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17. Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. У постановах Верховного Суду у справі № 754/5841/17 від 10.02.2021 та у справі № 643/15604/17 від 18.05.2022 зроблено висновок про ефективність такого способу захисту у спірних правовідносинах. Отже, суд доходить висновку, що похідна вимога позивача щодо відновлення становища, яке існувало до його порушення шляхом повернення права власності на Нежитлові приміщення [PERSON] є ефективним способом захисту та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, який підлягає стягненню на його користь з відповідачів у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) грн. 20 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved