Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи До Котовського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування поданого позову ТОВ «Коллект центр» зазначило про те, що 13.02.2020 між АТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 96190549000, на підставі якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 20 260 грн на строк до 13.02.2022 із встановленням ануїтетного платежу в розмірі 1 574 грн щомісяця до 13-го числа, розмір процентної ставки встановлено у розмірі 0,00001 %, за користування кредитним коштами понад встановлений строк у розмірі 7,00001 % річних. Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за договором утворилась заборгованість в сумі 19 709,15 грн. 14.12.2020 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» укладений договір факторингу № 192 відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» право вимоги до боржників, в тому числі за договором № 96190549000 від 13.02.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником [PERSON] . 15.12.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» та «ТОВ «Вердикт капітал» укладено Договір про відступлення прав вимоги 04/15/12/2020/1 відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до боржників, в тому числі за договором № 96190549000 від 13.02.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт капітал» відступило права грошової вимоги до боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за договором № 96190549000 від 13.02.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником [PERSON] . Позивач ТОВ «Коллект Центр», до якого перейшло право вимоги за договором, звернувся з цим позовом до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 19 709,15 грн, судові витрати у справі зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 9 000 грн. Відповідачем у справі заяви по суті справи не зроблені. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 11.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі. 25.04.2025 року набрав чинності Закон № 4273-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів", відповідно до якого Котовський міськрайонний суд Одеської області перейменовано на Подільський міськрайонний суд Одеської області. У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 по справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 12.01.2026 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що відповідно до договору № 96190549000 від 13.02.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником [PERSON] , кредитодавець надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 20 260 грн, що підтверджується договором та випискою з банківського рахунку. Договором передбачено нарахування комісія за надання послуг з управління кредитом при простроченні сплати платежу. Також передбачено, що банк має право не застосовувати цю комісію або застосовувати не в повній мірі, про що банк повідомляє позичальників шляхом розміщення оголошення на сайті банку. Також договором передбачено комісію за розрахунково-касове обслуговування (РКО). Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 13.12.2024 заборгованість за договором складає 19 709,15 грн, в томі числі 15 457,17 грн заборгованість за основним зобов`язанням та 4 251,98 грн - заборгованість за комісіями. Договором визначено строк повернення кредиту до 13.02.2022. Процентна ставка за користування кредитом у межах терміну становить 0,00001% річних, а у разі прострочення - 7,00001% річних. Позичальник зобов`язався повертати кредит шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 1 574,00 грн щомісячно до 13 числа. Відповідно до виписки з банківського рахунку [NUMBER] за період з 13.02.2020 по 14.12.2020, суд встановив наступні важливі для справи обставини: факт надання коштів 13.02.2020 шляхом перерахування 20 000,00 грн на рахунок клієнта та 260,00 грн на користь страхової компанії. Банком 13.03.2020 проведено операцію з нарахування комісії за кредит у розмірі 729,36 грн. Аналогічні нарахування та їх часткове списання за рахунок наданих коштів зафіксовано впродовж 13.03.2020 та 14.03.2020. 14.12.2020 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» укладено договір факторингу № 192, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 96190549000 від 13.02.2020, укладеним із [PERSON] . Надалі, 15.12.2020, право вимоги за вказаним кредитним зобов`язанням перейшло від ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» до ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 04/15/12/2020/1. У подальшому, 10.01.2023, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого останнє набуло статусу кредитора у зобов`язаннях за участю позичальника [PERSON] . Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» та відповідачем [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на їх виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини), на підставі права вимоги, що виникає у позивача внаслідок відступлення права вимоги (договорів факторингу, відступлення права вимоги). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц). Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. «Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача» - ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16.11.2016, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 04.06.2018, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.11.2017 у справі № 6-2071цс16. Згідно позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.11.2017, висловленої під час розгляду справи № 6-2071цс16, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд виходить із того, що сам по собі факт укладення кредитного договору № 96190549000 від 13.02.2020, отримання відповідачем кредитних коштів та подальшого невиконання зобов`язань щодо їх належного та своєчасного повернення знайшов своє підтвердження матеріалами справи і відповідачем не спростований. Разом з тим, суд зобов`язаний надати оцінку не лише факту наявності заборгованості, а й її складу, правовій природі кожного з елементів заявлених до стягнення сум, а також відповідності таких нарахувань вимогам чинного законодавства та усталеній судовій практиці. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна сума боргу у розмірі 19 709,15 грн складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 457,17 грн та заборгованості за комісіями у розмірі 4 251,98 грн. Суд звертає увагу, що відповідно до умов кредитного договору та позиції позивача, викладеної у позові, заборгованість за комісіями становлять платежі за так зване управління кредитом та розрахунково-касове обслуговування. Суд звертає увагу на те, що позивачем не деталізовано порядок нарахування комісійних платежів, не зазначено підстави нарахування таких комісійних платежів із посиланням на пункти договору. Саме ж нарахування комісійних платежів здійснено впродовж 2 днів (13 та 14 лютого 2020 року), суду не надано доказів фактичного надання таких банківських послуг із зазначенням їх переліку. Водночас, як вже зазначалося судом, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої встановлення банками та іншими фінансовими установами комісій за дії, що є складовими власної господарської діяльності кредитора або спрямовані на обслуговування кредитного договору, суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів, а відповідні умови договору є нікчемними. Суд враховує, що обслуговування кредиту, ведення кредитної справи, облік заборгованості, нарахування платежів та контроль за їх сплатою не є окремою послугою для споживача, а входить до обов`язків кредитодавця, які випливають із суті кредитного договору. Покладення фінансового тягаря за такі дії на споживача створює істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін на шкоду останнього та суперечить принципу добросовісності. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісіями у розмірі 4 251,98 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Водночас, заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) у розмірі 15 457,17 грн підтверджена матеріалами справи, розрахунок такої заборгованості є зрозумілим, логічним та відповідає умовам кредитного договору і вимогам закону. Доказів її погашення або зменшення відповідачем суду не надано. Дослідивши наданий розрахунок заборгованості, суд встановив, що позичальником (відповідачем у справі) здійснено платежі на загальну суму 700,00 грн (банком здійснено проводку на рахунку відповідача), які кредитор в односторонньому порядку зарахував як погашення комісії. Враховуючи встановлену судом незаконність нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредитного рахунку, суд дійшов висновку, що вказані грошові кошти підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної заборгованості за тілом кредиту. Такий підхід ґрунтується на тому, що оскільки вимога зі сплати комісії є безпідставною, то фактично сплачені кошти мають спрямовуватися на виконання дійсного зобов`язання, що призводить до зменшення залишку заборгованості за основним боргом та забезпечує справедливий баланс між сторонами споживчого кредитування. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність нарахування щомісячної комісії у загальному розмірі 4 951,98 грн, а тому у задоволенні позову в частині стягнення залишку комісії у сумі 4 251,98 грн слід відмовити. Разом з тим, встановлено факт отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 457,17 грн. З урахуванням сплачених відповідачкою 700,00 грн у рахунок комісії, які судом враховано як сплату основного боргу, заборгованість становить 14 757,17 грн. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню саме на суму 14 757,17 грн, в решті позову слід відмовити Розподіл судових витрат у справі Судовий збір Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду ТОВ «Коллект центр» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 1 813,77 грн (2 422,40 грн х (14 757,17 грн / 19 709,15 грн)) Витрати на професійну правничу допомогу Разом із позовною заявою позивачем заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у загальному розмірі 9 000,00 грн. У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3-5 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат . До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20). Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 року, укладеного між ТОВ "Коллект Центр" та АО "Лігал Ассістанс", а також заявка про надання юридичної допомоги № 276 від 11.10.2024, відповідно до якої ТОВ "Коллект Центр" та АО "Лігал Ассістанс" погодили надання правових (юридичних) послуг з приводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] , а саме: надання усної консультації з вивченням документів у розмірі 3 000 грн (дві години вартістю 1 500 грн кожна) та складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду у розмірі 6 000 грн (дві години вартістю 3 000 грн кожна). Витягом з акту № 1 від 08.11.2024 про надання юридичної допомоги згідно договору від 01.07.2024 погоджено надання правничої допомоги на суму 9 000. Аналізуючи подані представником позивача документи про сплату витрат на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Відтак, позивач повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Оцінюючи предмет позову у цій справ суд дійшов висновку, що наразі існує усталена судова практика щодо стягнення факторами (особами, які набули право вимоги до позичальників) кредиторської заборгованості за договорами споживчого кредиту. Отже предмет позову не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції позивача, вивчення великої кількості документів та нормативно-правових актів. Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що 4 500 грн є пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, зазначена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для відповідача у порівнянні із сумою заборгованості за кредитним договором, що підлягає до стягнення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі пропорційному до суми задоволених вимог 3 369,36 грн (4 500 грн х (14 757,17 грн / 19 709,15 грн)) Загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 5 183,13 грн (1 813,77 грн + 3 369,36 грн).

Outcome: partial