Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] (далі - позивач або [PERSON] ), від імені якого діє представник [PERSON] (далі - представник позивача або [PERSON] ) звернулись в суд з позовом до Ковельської міської ради Волинської області (далі - відповідач або Ковельська міська рада) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що [INFO] померла [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Від імені [PERSON] посвідчувався заповіт від 13 вересня 2017 року за № 123, відповідно до якого [PERSON] заповіла все належне їй майно позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкової маси, з поміж іншого, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши у встановлений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Веніславської В.П. відкрита спадкова справа № 12/2025 після смерті [PERSON] . Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач зазначає, що за вказаних обставин реалізація її спадкових прав можлива лише в судовому порядку, шляхом визнання за нею відповідного права. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Як на підставу своїх вимог посилається на положення статей 1217, 1218, 1223, 1261, 1269, 1296 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою від 03.11.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, витребував у приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Веніславської В.П. копію спадкової справи, підготовче засідання у справі призначив на 02.12.2025, ухвалив здійснювати розгляд (формування та зберігання) справи у змішаній (паперовій та електронній) формі. 17.11.2025 до суду надійшла витребовувана спадкова справа після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 02.12.2025 суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду на 05.01.2026. У судове засідання 05.01.2026 учасники справи не з`явились, хоча належно повідомлялися, про час, дату і місце розгляду справи, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Зважаючи на зазначені обставини, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд постановив здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти заочного рішення не подавав. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи суд встановив такі обставини. Відповідно до довідки, виданої старостою Тойкутського старостинського округу від 09.07.2025 № 308/3.48-ТК/2-25, згідно запису в погосподарській книзі Тойкутської сільської ради с. Тойкут № 1 за особистим рахунком № [NUMBER] за 2016-2022 роки в [ADDRESS] , рахувалось господарство [PERSON] , яка була прописана і постійно проживала в даному житловому будинку з 1975 року по день смерті. Померла [PERSON] [INFO] . На час смерті [PERSON] в будинку ніхто не був зареєстрований та не проживав. Заповіт від імені [PERSON] посвідчувався Тойкутською сільською радою за № 123 від 13.09.2017. З копії заповіту, посвідченого 13.09.2017 секретарем Тойкутської сільської ради Ковельського району, зареєстрований в реєстрі за № 123 вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.03.2025 Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції доводиться та обставина, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 97 років у с. Тойкут. Згідно витягу № 375/3.48-ТК/2-25 від 23.09.2025 з погосподарської книги Тойкутської сільської ради с. Тойкут № 1 за 2016-2020 роки, по особовому рахунку № [NUMBER] , рахувався житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , житловою площею 16 м.кв. з надвірними будівлями і спорудами та належав [PERSON] , 1927 року народження. Листом Комунального підприємства «Волиньпроект» від 15.09.2025 № 4638/01-04 вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Вартість житлового будинку в [ADDRESS] складає 41760,00 грн. відповідно до висновку про вартість нерухомого майна № 315-Н від 20.08.2025. З копії технічного паспорту, який складений 20.08.2025 ФОП [PERSON] вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] 1927 року побудови, загальна площа - 31.9 кв.м., житлова площа - 12,6 кв.м. та допоміжна площа - 19,3 кв.м. Житловий будинок не містить ознак самочинного будівництва. З копії спадкової справи № 12/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка заведена приватним нотаріусом Ковельської районного нотаріального округу Веніславською В.П. вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] . У матеріалах спадкової справи відсутня інформація про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] . [PERSON] нотаріусом 05.11.2025 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно до складу якого увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «ім. Ватутіна» Ковельського району Волинської області розміром 2,10 га. в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Листом приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Веніславської В.П. від 22.10.20205 № 02-14/90 спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] через відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. За приписами постанови Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 № 5-24/26 «Про порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах», запис у погосподарських книгах визнавався в якості актів органів влади, що підтверджував право приватної власності. Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстроване в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1,2 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінченого будівництва і об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Враховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Вищезазначена позиція викладена у Постанові ВС від 10 жовтня 2018 року у справі №557/1209/16-ц. Отже, суд дійшов висновку, що право власності у [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] виникло з моменту його побудови у 1927 році (такий рік побудови вказаний у витягу з погосподарської книги) відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно не позбавляє позивача права на спадкування. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] (спадкоємець) прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] (заповідача), подавши у встановлений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини та має право на отримання у власність спадкового майна, до якого також входить будинок [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» та пункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, свідоцтво про право на спадщину не може бути видане у разі відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Листом від 22.10.2025 нотаріус відмовила позивачу в оформленні спадщини, з підстав відсутності на будинковолодіння правовстановлюючих документів. За таких обставин спадкове право позивача може бути реалізоване лише в судовому порядку. Враховуючи час побудови нерухомого майна, яке спадкується, відсутність ознак самовільного будівництва, суд вважає необхідним вжити заходи для захисту прав позивача в спосіб, передбачений статтею 16 ЦК України шляхом визнання права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved