Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 22.04.2019 року між акціонерним товариство «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z75.00300.005178219, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000,00 грн., строком на 36 місяців, з процентною ставкою 9,99% річних. 13.06.2019 року між акціонерним товариство «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z75.00300.005370129, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 24000,00 грн., строком на 24 місяці, з процентною ставкою 9,99% річних. 07.09.2018 року між акціонерним товариство «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-300-007759-18-980, з кредитним лімітом на момент укладення угоди в розмірі 20000,00 грн. з відсотковою ставкою 48,00% річних. 25.07.2023 року між публічним акціонерним товариство «Ідея Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого до товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаними вище договорами. Посилаючись на те, що всупереч умовам укладених договорів та угоди відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість: -за договором № Z75.00300.005178219 від 22.04.2019 року у сумі 55525,30 грн., з яких 20710,52 грн. заборгованості за основним боргом, 6870,34 грн. заборгованості за відсотками та 27944,44 грн. заборгованості за іншими процентними платежами; -за договором № Z75.00300.005370129 від 13.06.2019 року у сумі 50878,35 грн., з яких 19382,00 грн. заборгованості за основним боргом, 6475,19 грн. заборгованості за відсотками та 25021,16 грн. заборгованості за іншими процентними платежами; -за угодою № С-300-007759-18-980 від 07.09.2018 року у сумі 61711,35 грн., з яких 24000,00 грн. заборгованості за основним боргом та 37711,35 грн. заборгованості за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача разом із сумою судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але у позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, на підставі ухвали суду, справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, та позивач проти такого вирішення справи заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 07.09.2018 року між акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено угоду С-300-007759-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, за яким Банк відкриває клієнту поточний рахунок та надає кредит шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії по поточному рахунку з максимальним лімітом кредитної лінії 200000,00 грн. та лімітом, який доступний клієнту на момент укладання угоди 20000,00 грн., з процентною ставкою за користування кредитними коштами 48,00% (п.п. 2-3 Угоди). Вказана угода, разом із паспортом споживчого кредиту підписані відповідачем особисто. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 25.07.2023 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 61711,35 грн., з яких 24000,00 грн. заборгованості за основним боргом та 37711,35 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. 22.04.2019 року між акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z75.00300.005178219, за яким відповідач отримав кредит в сумі 25000,00 грн. (п. 1.2 Договору), з процентною ставкою 9,99% річних (п. 1.3 Договору), строком на 36 місяців (п. 1.4 Договору), з датою повернення кредиту 22.04.2022 року (п. 1.6 Договору). Вказаний договір, разом із паспортом споживчого кредиту підписані відповідачем особисто. Відповідно до виписки з 22.04.2019 року по 25.07.2023 року відповідач здійснював часткове погашення кредиту. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 25.07.2023 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 55525,30 грн., з яких 20710,25 грн. заборгованості за основним боргом, 6870,34 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та 27944,44 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями. 13.06.2019 року між акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z75.00300.005370129, за яким відповідач отримав кредит в сумі 24000,00 грн. (п. 1.2 Договору), з процентною ставкою 9,99% річних (п. 1.3 Договору), строком на 24 місяців (п. 1.4 Договору), з датою повернення кредиту 13.06.2021 року (п. 1.6 Договору). Вказаний договір, разом із паспортом споживчого кредиту підписані відповідачем особисто. Відповідно до виписки з 13.06.2019 року по 25.07.2023 року відповідач здійснював часткове погашення кредиту. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 25.07.2023 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 50878,35 грн., з яких 19382,00 грн. заборгованості за основним боргом, 6475,19 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та 25021,16 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями. 25.07.2023 року між публічним акціонерним товариство «Ідея Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого до товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаними вище договорами. Згідно витягу з реєстру боржників № 2 до договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» перейшло право вимоги до [PERSON] за Угодою № С-300-007759-18-980 від 07.09.2018 року та Договором № Z75.00300.005178219 від 22.04.2019 року (номера в реєстрі 3807, 3806, відповідно). Згідно витягу з реєстру боржників № 3 до договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» перейшло право вимоги до [PERSON] за Договором № Z75.00300.005370129 від 13.06.2019 року (номер в реєстрі 3677). 25.03.2024 року рішенням єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» № 1 змінено назву товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс». Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст. ст. 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. З огляду на ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи набуття позивачем права вимоги до відповідача за вказаними договорами та угодою, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, позов, в частині стягнення заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) в сумі 64092,52 грн.та за нарахованими і несплаченими відсотками в сумі 51056,88 грн., підлягає задоволенню, так-як відсотки нараховані у визначені в договорах строки та за встановленими відсотковими ставками. Щодо стягнення заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 1.5 Договорів № Z75.00300.005178219від 22.04.2019 року та № Z75.00300.005370129 від 13.06.2019 року,під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку № 1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку сплачуються згідно діючих тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на веб-сайті Банку. Відповідно до Графіків щомісячних платежів за кредитним договором № Z75.00300.005178219від 22.04.2019 року загальні витрати за кредитом становлять 55050,64 грн., з яких зокрема, плата за обслуговування кредиту (інші послуги банку) становить 26010,00 грн., що відображено в паспорті споживчого кредиту. Відповідно до Графіків щомісячних платежів за кредитним договором № Z75.00300.005370129 від 13.06.2019 рокузагальні витрати за кредитом становлять 42132,20 грн., з яких зокрема, плата за обслуговування кредиту (інші послуги банку) становить 15552,00 грн., що відображено в паспорті споживчого кредиту. Так, у договорах за участю фізичної особи споживача повинні враховуватися вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України). Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів». Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відтак, визначені в Договорах умови з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цими договорами, за які первинним кредитором нараховано позичальнику плату за обслуговування кредиту, суд вважає несправедливими та такими, що направлені лише на моніторинг заборгованості по кредиту, що відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Окрім того матеріали справи не містять жодного доказу про надання первинним кредитором відповідачу даних послуг. Виходячи з викладеного суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту в загальному розмірі 52965,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1659,10 грн. судового збору, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог (68,49 %).

Outcome: partial