Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У листопаді 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» (далі - ТОВ «ФК ГЕЛЕКСІ») через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що між товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 назву змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та [PERSON] за допомогою інформаційно- телекомунікаційної системи укладено договір позики №21382 від 12.08.2018 в електронній формі. На підставі зазначеного договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5 000 грн на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, розмір комісії становить 1,5 %, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0 %. Позивач свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами кредитного договору. Відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову становить 23 722,5 грн, з яких: 4 983 грн заборгованості за позикою, 18 739,5 грн заборгованості за процентами та комісією за користування позикою. Враховуючи вищевикладене, позивач ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №21382 від 12.08.2018 в розмірі 23 722,5 грн, сплачений судовий збір у сумі 2 423 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Стислий виклад позиції відповідача У поданому до суду через систему «Електронний суд» відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Сиводід О.П. зазначила, що відповідач заявлені вимоги у частині стягнення з неї заборгованості за договором позики визнає. При цьому, просила врахувати, що відповідач має незначні доходи, на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, одна з яких потребує постійного лікування та проживає у будинку із пічним опаленням. Ураховуючи наведене, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем відповідача просила суд розстрочити виконання рішення про стягнення заборгованості у розмірі 23 772,50 грн строком на 12 місяців, установивши щомісячну сплату рівними частинами, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили. У стягненні витрат на правову допомогу відмовити, а у випадку задоволення вимог в цій частині просила зменшити їх розмір. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 01.12.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за її клопотанням, яке вона може подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідачем, яка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, не надано відзиву на позов без поважних причин, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до частини 2 статті 191 ЦПК України. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було фінансовою установою, яке здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг. З цією метою ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. 12.08.2018 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ», назву якого 23 червня 2025 року змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», та [PERSON] було укладено в електронній формі договір позики №21382, за умовами якого ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» надало останній у позику грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалась повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою відповідно до умов договору (п. 1.1.1, п. 1.2 договору). За умовами п. 1.1.5 зазначеного договору позики сторони передбачили, що строк повернення позики (термін платежу) 21.08.2018. Також сторони узгодили, що плата за користування позикою здійснюється у вигляді: процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики; комісії у розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики (п. 1.1.2 договору). У Графіку платежів, який є додатком до Договору позики №21382, сторони передбачили, що у 5 000 грн позики, сплатити 4,5 грн процентів за користування позикою, та 675,0 грн комісійної винагороди за користування позикою, а всього 5 679,5 грн. Крім того, сторони передбачили право позичальника продовжити строк договору, але не більше 3-х разів поспіль. При продовженні строку договору позичальник зобов`язаний сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (у разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку договору (п. 3.2.3, 3.4.2 договору). 24.08.2018 між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики №21382 від 12.08.2018, згідно з якою сторони обумовили суму позики 4 983,00 грн та строк повернення позики (термін платежу): 02 вересня 2018 року, а також, що позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 02 вересня 2018 року (п. 1.1., 1.2. та 1.3. Додаткової угоди). Також цією Додатковою угодою скасовано Графік платежів до договору позики №21382 від 12.08.2018 та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені у п. 1 цієї Додаткової угоди. Так, [PERSON] підписала електронний Договір позики №21382 від 12.08.2018, Додаткову угоду до Договору позики №21382 шляхом використання електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора, Договір та графік платежів, а також Додаткова угода містить особисті дані позичальника. Відповідно до довідки №21382 від 01.09.2025 на картковий рахунок отримувача [PERSON] було успішно перераховано грошові кошти у розмірі 5 000 грн 12.08.2021, платник - ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», номер банківської кратки отримувача коштів 4188375089. Таким чином, [PERSON] у порушення умов договору позики отримані кошти не повернула, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду з позовною заявою за відповідачем за розрахунками позивача утворилася заборгованість у розмірі 23 722,5 грн, з яких: 4 983,00 грн - заборгованість за позикою, 18 739,5 грн - заборгованість за процентами та комісією за користування позикою. Доказів погашення заборгованості перед позивачем відповідач не надала. Норми права, які були застосовані судом Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Водночас, згідно з ч. 2 цієї норми, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Отже, до правовідносин сторін за кредитним договором підлягають застосуванню норми, які регулюють відносини позики, якщо це не суперечить суті кредитного договору. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 зазначеної статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною восьмою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексому України, а також іншими актами законодавства. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Мотивована оцінка і висновки суду Отже, спірний договір, додаткову угоду до нього та обидва графіки платежів відповідачем підписано електронним підписом за допомогою одноразових ідентифікаторів, що мало наслідком перерахування коштів на банківський рахунок позичальника. За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з [PERSON] за договором позики №21382 від 12.08.2018 заборгованості за тілом позики у розмірі 4 983,00 грн. Що стосується розміру процентів за користування грошовими коштами та комісійної винагороди за користування позикою, яка фактично є процентами за користування позикою, то суд враховує таке. Як вбачається зі змісту позовної заяви та із наданого суду розрахунку, заборгованість за процентами та комісією за користування позикою становить 18 739 грн 50 грн станом на дату подання позову. Зазначена заборгованість нарахована за період з 12 серпня 2018 року до 30 грудня 2018 року включно. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування. Як вбачається з умов п. 1.1.5 та п. 4.1 договору позики №21382 від 12.08.2018 сторони чітко визначили, що строком повернення позики (термін платежу) є 21 серпня 2018 року. У подальшому на підставі Додаткової угоди №1 від 24.08.2018 до договору позики №21382 від 12.08.2018 сторони передбачили строк повернення позики (термін платежу) - 02 вересня 2018 року. Також, зазначеною Додатковою угодою було скасовано Графік платежів до договору позики №21382 від 12.08.2018 та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені у п. 1 цієї Додаткової угоди. У новому Графіку платежів до договору позики №21382 від 12.08.2018 сторони передбачили, що у строк закінчення договору позики - 02 вересня 2018 року позикодавець має повернути 4 983,00 грн позики, сплатити 4,50 грн процентів за користування позикою та 675 грн комісійної винагороди за користування позикою, а всього 5 6662,5 грн. Оскільки за такими умовами договору позики та додаткової угоди до цього договору сторони погодили строк його дії до 02 вересня 2018 року, тому після зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти та комісійну винагороду за користування позикою. Нарахування та стягнення процентів та комісійної винагороди за користування позикою поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Отже, заборгованість [PERSON] за договором позики №21382 від 12.08.2018 станом на 02 вересня 2018 року (останній день строку дії договору позики) становить 5 662,50 грн, з яких: 4 983,00 грн - сума позики, 4,50 грн - проценти за користування позикою, 675 грн - комісійна винагорода за користування позикою. Після 02 вересня 2018 року нарахування процентів та комісійної винагороди за користування позикою є неправомірним. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 5 662,50 грн. Розподіл судових витрат Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.01.2021 у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі №753/1203/18. Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача у справі на підставі довіреності від 09 липня 2025 року та договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року здійснював адвокат Рудзей Ю.В. Відповідно до акту № 21382 наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року вбачається, що вартість наданих адвокатом Рудзей Ю.В. юридичних послуг щодо підготовки позовної заяви ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики становить 5 000 грн. Послуги полягають у правововому аналізу обставин справи 1 год вартісті 1 000 грн, складанні позовної заяви 2 год вартість 3 000 грн та формувані додатків до позовної заяви 1 год вартість 1 000 грн. Зважаючи на складність справи, а саме, нескладний предмет доказування, необхідність збору незначної кількості доказів, складність застосування норм права, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем до відшкодування, є неспівмірним із обсягом наданих послуг та не відповідає обставинам справи. При вирішенні питання щодо витрат на правничу допомогу суд враховує обсяг задоволених позовних вимог, часткове визнання позову та фінансовий стан відповідачки. Відтак суд вважає, що сума стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу з відповідачки становить 1 200 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 423 грн, хоча до сплати підлягало 2 422,40 грн, ціна позову становила 23 772,5 грн, позов задоволено на суму 5 662,50 грн, тобто на 23,82 % (5 662,50 грн х 100 : 23 772,5 грн), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 577,02 грн (2 422,40 грн х 23,82 %) судового збору. Щодо клопотання представника відповідача про розстрочення виконання рішення Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Так, ч. 1 ст. 435 ЦПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Порядок та спосіб виконання судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню, визначаються на стадії виконання рішення суду. Представник відповідача просила вирішити питання про майбутні правовідносини, пов`язані з виконанням судового рішення у цивільній справі. З огляду на зазначене, клопотання представника відповідача щодо розстрочення виконання рішення суду є передчасним, та не може бути предметом розгляду на час ухвалення рішення у цивільній справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial