Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] просить зменшити розмір стягуваних аліментів на підставі судового наказу Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.05.2021 на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини доходу до 1/6 частини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.10.2022 ним було отримано травматичну ампутацію зап`ястя лівої руки, ампутацію пальців правої руки, множинні осколкові поранення, що потребувала тривалого лікування, здійсненні додаткових витрат на протезування та придбання ліків. Відповідно до довідки МСЕК від 04.01.2024 йому встановлено другу групу інвалідності. Крім цього відповідно до рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.06.2023 з нього стягувалися аліменти в розмірі частини доходу на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] . Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.10.2024 розмір стягуваних аліментів на утримання доньки, був зменшеним до 1/6 частини доходу. Враховуючи, що на його утриманні перебувають двоє дітей, погіршення стану здоров`я, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження. 11.12.2024 до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечує в обґрунтування зазначає, що позивачем не надано доказів про щомісячну заробітну плату, довідки з пенсійного фонду про отримання пенсії як інваліда 2 групи та всі доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, крім того, йому як пораненому військовослужбовцю був організований збір коштів на протезування у розмірі 2 млн гривен, тому просить суд відмовити в задоволенні позову за недоведеності суттєвого погіршення матеріального стану позивача. 19.12.2024 до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вказує про надання усіх необхідних доказів, та наполягає на задоволенні позову у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та перебування на утриманні двох дітей на утримання яких стягуються аліменти, які перевищують 1/3 частку доходу. Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.01.2025 витребувано - з військової частини [NUMBER] (адреса: [ADDRESS] ) інформаційну довідку про розмір грошового забезпечення військовослужбовця помісячно, на молодшого сержанта [PERSON] за період 01.01.2024 31.12.2024; завірені у встановленому законом порядку копії наказів командира військової частини про притягнення до адміністративної чи дисциплінарної відповідальності молодшого сержанта [PERSON] за порушення ним військової дисципліни, та чи це вплинуло на зменшення виплати аліментів з 01.09.2024 по 31.12.2024 та за січень 2025 року; - з Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 21910427, 49094, м.Дніпро, вул..Набережна Перемоги, 26) інформаційну довідку, чи перебуває молодший сержант ВЧ [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на пенсійному обліку по другій групі інвалідності та чи отримує пенсію по інвалідності (якщо так, то в якій сумі). 20.02.2025 на виконання ухвали суду надійшла інформація з ГУ ПФУ щодо розміру пенсії позивача (а.с.88), а 14.03.2025 - з ВЧ [NUMBER] щодо розміру його грошового забезпечення (а.с.105). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач, представник відповідача, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши письмові докази у справі, подані сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним. Відповідно до свідоцтва про шлюб, 23 листопада 2019 року зареєстровано шлюб, актовий запис №327 між [PERSON] та [PERSON] а.с.7. Судовим наказом від 24.05.2024 з позивача стягнуто на утримання сина [PERSON] , [INFO] на користь матері дитини аліменти в розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) частини, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.05.2021 року (а.с.5). Відповідно до довідки №1315 з військової частини, позивач проходить військову службу станом на 22.03.2024 (а.с.8). Відповідно до довідки №3144 від 05.11.2022 солдат [PERSON] 04.10.2022 отримав травматичну ампутацію зап`ястя лівої руки, травматичну ампутацію пальців лівої руки, множинні осколкові поранення (а.с.9). Згідно до довідки Пенсійного фонду України, [PERSON] з 01.01.2024 отримує пенсію по 2 групі інвалідності у розмірі 14311,79грн.. Станом на 11.02.2025 [PERSON] займає посаду оператора групи розвідки штабу військової частини (а.с.93) З наданої позивачем довідки військової частини [NUMBER] №0-19/2659 від 03.03.2025 (а.с.106) слідує, що з позивача утримувалися аліменти із заробітної плати в розмірі частини у період січень - грудень 2024 року, але довідка не містить даних про осіб на користь яких сплачуються аліменти або на виконання якого рішення суду здійснюється відрахування. Отже суду не надано доказів на підтвердження дійсної сплати позивачем аліментів на двох дітей у вказаному ним розмірі, тому суд в задоволенні позову відмовляє. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України), забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За змістом ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Так, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення. Стаття 8 СК України врегульовує, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За приписами ч.ч. 1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, зміна правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно з положеннями до ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Згідно з ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як врегульовано ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За нормою ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За приписами ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Крім того, за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені нормативні положення, суд дійшов висновку про те, що доказів того, що відбулись такі зміни матеріального або сімейного стану, чи наявні будь-які інші обставини, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, суду не надані, та враховуючи, що на момент ухвалення рішення стягнення аліментів з позивача на утримання дружини припинено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених позовних вимог. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: dismissed