Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

29 грудня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 82 870 грн, 3% річних в розмірі 2 547,10 грн, інфляційних збитків в розмірі 7 756,63 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 931,74 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. вказуючи, що вона, маючи намір придбати для себе автомобіль Renault Megan Scenic, привезений з-за кордону, попросила знайомого [PERSON] зайнятися його оформленням та розмитненням з подальшою реєстрацією цього автомобіля за нею. 16.12.2020 [PERSON] зателефонував їй і повідомив, що їй потрібно перерахувати кошти у розмірі 82 870 грн для виконання митних формальностей від його імені, оскільки він перебуває на Галицькій митниці Держмитслужби і займається розмитненням її авто. 16.12.2020 вона здійснила таке перерахування з власної картки, зазначивши платником [PERSON] . Однак, 29.12.2020 [PERSON] оформив за собою право власності на автомобіль, а у неї таке право так і не виникло. Отже, [PERSON] безпідставно, без будь-якої правової підстави набув її грошові кошти у розмірі 82 870 грн, які вона перерахувала від його імені Державній митній службі України (Галицька митниця Держмитслужби), тобто здійснила платіж за [PERSON] . На її вимоги повернути безпідставно набуті ним грошові кошти, [PERSON] відмовляється категорично, стверджує, що вона здійснила платіж на його користь та подарувала йому ці кошти. Отже, оскільки [PERSON] незаконно набув грошові кошти, вважає, що з нього на її користь на підставі ст. 536, ч.2 ст. 625, ст. 1212, ч.2 ст. 1214 ЦК України підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти, інфляційні збитки, відсотки за користування чужими грошовими коштами за період часу з 16.12.2020 по 24.12.2021. 31 січня 2022 року ухвалою суду провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19 травня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що ухвалу про відкриття провадження та позов з доданими документами отримав лише у березні 2022 року, так як не проживає за місцем реєстрації, фактично проживає у с. Яблуниця, Путильського району, Чернівецької області, працює в м. Київ. Своєчасно направити відзив до суду не мав змоги, оскільки в умовах воєнного стану понад два місяці було відсутнє транспортне сполучення, у зв`язку з обстрілами транспортних шляхів, тому вважає, що строки для подачі відзиву пропустив з поважних причин та просив їх поновити та проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позовні вимоги позивача не визнав, вказавши, що його батько [PERSON] та позивач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та вирішили придбати автомобіль Renault Megan Scenic, привезений з-за кордону. Купівлю автомобіля доручили йому. 16.12.2020 [PERSON] позичила його батькові [PERSON] кошти в розмірі 4000 доларів США на купівлю вказаного автомобіля, при цьому 1000 доларів США передала батькові, а решту 3000 доларів США в еквіваленті до гривні 82 870 грн цього ж дня перерахувала з власної картки на рахунок Державної митної служби України, зазначивши платником відповідача. Його батько [PERSON] та позивач припинили відносини, після чого [PERSON] наполягла на тому, щоб [PERSON] написав боргову розписку, предметом якої були 4000 доларів США, які вона позичила йому на придбання автомобіля, на що останній погодився та 27.05.2021 написав боргову розписку, в якій зобов`язався повернути вказані кошти до 20.12.2021. На підставі рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10.02.2022 у справі №721/1209/21 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 4000 доларів США за борговою розпискою від 27.05.2021. Відповідач вказує, що не є випадковістю те, що позичені [PERSON] 4000 доларів США та безпідставно набуті ним, за словами позивача, кошти в розмірі 82 870 грн, були передані [PERSON] в один день 16 грудня 2020 року, про що свідчить з одного боку боргова розписка [PERSON] , а з іншого посилання самої [PERSON] у позові та приєднана до матеріалів позовної заяви копія довідки АТ КБ «ПриватБанк». З тексту позовної заяви до нього та тексту позовної заяви до його батька вбачається, що [PERSON] в один день надала грошові кошти йому в сумі 3000 доларів США і батькові 4000 доларів США, що є абсурдом. Позовні вимоги [PERSON] до нього вважає безпідставними, оскільки кошти, які вона просить стягнути з нього, вже стягнуто позивачем з [PERSON] на підставі рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10.02.2022 року. З цих підстав просив відмовити у позові [PERSON] . Окрім того, просив до розгляду у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучити його батька - [PERSON] . Щодо поновлення строку на подання відзиву, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Як передбачено ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги доводи відповідача щодо продовження строку для надання відзиву, з метою не допущення порушення процесуальних прав сторін справи, суд вважає можливим поновити відповідачу строк для подачі відзиву та прийняти його, залучивши до матеріалів справи, оскільки дійсно через початок збройної агресії рф проти України було відсутнє транспортне сполучення і тривала активна фаза бойових дій майже на всій території України в умовах воєнного стану у березні 2022 року, тому відповідач своєчасно не міг направити відзив до суду. Згідно ухвали суду від 20 травня 2022 року розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Залучено до участі в справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2023 головуючим у справі визначено суддю Максименко Л.В. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, від представника позивача адвоката Басараб Н. В. надійшла заява, в якій вона вказує, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними, оскільки [PERSON] згідно власноручно написаної розписки позичив 16.12.2020 року у позивачки 4000 доларів США. А [PERSON] позивач 16.12.2020 року перерахувала кошти 82 870 грн у національній валюті для виконання митних формальностей під час його перебування на Галицькій митниці Держмитслужби, проте останній заволодів її грошовими коштами. Оскільки між ними не було укладено жодних договорів, не було жодної правової підстави для набуття ним цієї грошової суми, посилаючись на ст. 1212 ЦУК України, просила позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, справу розглянути без її участі та без участі позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, всі повістки, що направлялися на його адресу повернуті до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою, про час та місце розгляду справу повідомлений належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справу був повідомлений належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст. 279 ЦПК України, розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки неявка сторін у даній справі, зважаючи на позицію позивача про розгляд справи без її участі, не перешкоджає її розгляду по суті. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши додані до справи докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини і прийшов до наступного висновку. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Судом встановлено, що [PERSON] здійснила наступний платіж: 16.12.2020 перерахувала Державній митній службі України (Галицька митниця Держмитслужби) 82 870,00 грн, призначення платежу : *; 350; [NUMBER] ; [PERSON] . 16.12.2020 від МД1, попередня оплата за митне оформлення ТС, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» №9LEQMN00GLDIT5IL від 25.10.2021 (а.с.11). У матеріалах справи наявні реквізити Галицької митниці Держмитслужби, надані позивачем з призначенням платежу : *; 350; [NUMBER] ; 82 870 грн для виконання митних формальностей від [PERSON] (а.с.13). Позивач стверджує, що за вказані кошти відповідач оформив на себе автомобіль Renault Megan Scenic, який вона прохала його розмитнити з подальшим оформленням на неї. Згідно бази ДАІ України від 24.12.2021 станом на 01.12.2021 номер авто [NUMBER] закріплений за Renault Megan Scenic 2006. Дата операції 29.12.2020; операція 70 реєстрація б/в тз привезеного з-за кордону по ВМД. Сервісний центр: ТСЦ 3246, Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Толстого,2. Адреса реєстрації: Полтавська область, с. Соснівка, власник: фізична особа. У вказаному повідомленні ДАІ України від 24.12.2021 відсутні вказівки, щодо власника вказаного транспортного засобу, зокрема і відповідача [PERSON] . Позивач у позові вказує, що відповідач оформив право власності на автомобільRenault Megan Scenic на себе, проте нею не було надано жодних доказів щодо оформлення права власності на автомобільRenault Megan Scenic саме на відповідача чи іншу особу. Згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зауважує, що позивачем не було заявлено суду жодних клопотань щодо витребування доказів стосовно того, кому на праві власності належить автомобіль Renault Megan Scenic 2006, номер авто [NUMBER] , повідомлення стосовно якого з ДАІ, знаходиться в матеріалах справи. Також, судом встановлено, що [PERSON] [INFO] позичила [PERSON] батьку відповідача - 4 000 доларів США, які він зобов`язався повернути їй до 20.12.2021, про що власноручно написав розписку 27.05.2021, що підтверджується копією цієї розписки. Згідно рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10.02.2022 у справі №721/1209/21, яке набрало законної сили 14.03.2022, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 4000 доларів США за борговою розпискою від 27.05.2021. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] 16 грудня 2020 року позичила у борг [PERSON] 4000 доларів США та цього ж дня перерахувала Державній митній службі України (Галицька митниця Держмитслужби) 82 870, 00 грн, з призначенням: [PERSON] - попередня оплата за митне оформлення ТС. Позивач вважає, що відповідач без достатньої правової підставинабув грошові кошти в сумі 82 870 грн, які вона перерахувала за розмитнення автомобіля та посилаючись на ст. 1212 1214 ЦК України просила стягнути їх з відповідача. Проте суд вважає такі доводи позивача [PERSON] безпідставними, виходячи з наступного. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивач помилково вважає, що її грошові кошти в розмірі 82 870 грн, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Так, судом встановлено, що позивач сплатила вказані вище кошти на рахунок Державної митної служби від імені [PERSON] , а не особисто надала їх відповідачу чи перевела кошти на його особистий рахунок. Проте жодних доказів того, що [PERSON] повинен був придбати для неї автомобіль суду не надала. З матеріалів справи вбачається, що позивач не укладала з відповідачем договору про надання брокерських чи інших посередницьких послуг з метою придбання нею транспортного засобу та не оформляла на його ім`я доручення від її імені на придбання та розмитнення саме автомобіляRenault Megan Scenic. Таким чином, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Отже [PERSON] сплатила кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплатила вказані коштиДержавній митній службі, зазначивши платником [PERSON] , а тому її поведінка є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). У призначенні платежу позивач зазначала:*; 350; [NUMBER] ; [PERSON] . 16.12.2020 від МД1, попередня оплата за митне оформлення ТС. Суд ще раз вважає необхідним наголосити, що [PERSON] перерахувала кошти Державній митній службі України, [PERSON] не був їх безпосереднім отримувачем, його прізвище в призначенні платежу зазначено як особи, яка виконує митні формальності, тому жодних доказів того, що відповідач [PERSON] якимось чином міг отримати спірні кошти суду не надано, сам по собі платіж, де вказано його прізвище та ім`я не може свідчити про безпідставне набуття [PERSON] вказаних коштів. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти на рахунок Державної митної служби (Галицька митниця) від імені відповідача внаслідок відсутності із ним договірних відносин, зокрема, щодо наданих ним брокерських чи інших посередницьких послуг, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснила цей платіж, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Окрім того, позивач не надала суду жодних доказів звернення її до правоохоронних органів із заявою про вчинені відносно неї шахрайських дій зі сторони відповідача. Будь які дані про те, що [PERSON] набув право власності на розмитнений ним автомобіль, в матеріалах справи відсутні. За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 і 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивач, перераховуючи кошти Державній митній службі (Галицька митниця Держмитслужби) знала, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки [PERSON] вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків. За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 82 870 грн. Оскільки позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 2 547,10 грн та інфляційних збитків в розмірі 7 756,63 грн були заявлені [PERSON] як похідні від вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, в цій частині також позовні вимоги не можуть бути задоволеними. Так як позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати позивача зі сплати судового збору та витрат з правничої допомоги не підлягають стягненню і покладаються на позивача.

Outcome: dismissed