Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Позивач звернуся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до боргової розписки написаною власноручно [PERSON] слідує, що останній 03.07.2024 взяв у позивача в борг 7000 (сім тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 квітня 2025 року. При настанні терміну для повернення позичених у позивача коштів, на неодноразову вимогу повернути кошти [PERSON] повідомив позивача, що дані кошти він йому не поверне, і що у нього крім нього існують інші боргові зобов`язання. Таким чином перевіривши через вільний доступ на сайті «Судова влада» вбачається, що [PERSON] має цілу низку договорів позики, і у зв`язку з неповерненням позичених коштів у нього існують боргові зобов`язання які вже розглянуті судами, а по деяким судові розгляди ще тривають. Зокрема:?1) Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області (провадження №2-н/742/284/25, єдиний унікальний №742/1217/25, суддя Ільченко О.І.). 27.02.2025 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА ЧЕРНІІВ», заборгованості у розмірі 9 797,60 грн.; 2) Прилуцький міськрайонний суд (провадження №2/742/811/25, єдиний унікальний №742/926/25, суддя Циганко М.О.) стягнення боргу по розписці; 3) заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2024 (Провадження №2/742/1188/24, єдиний унікальний №742/3877/24, суддя [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 22 765,13 грн.; 4) заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14.01.2025 (провадження №2/742/318/25, єдиний унікальний №742/6610/24, суддя Фетісова Н.В. про стягнення заборгованості у сумі 40 594,60 грн.; 5) заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 27.03.2025 (провадження №2/742/741/25, єдиний унікальний №742/660/25, суддя Фетісова Н.В.) про стягнення боргу за Договором про споживчий кредит в розмірі 21 000 грн. Вказане свідчить, що [PERSON] не має взагалі наміру повертати позивачу отримані в борг кошти, що змусило позивача звернутися з відповідним позовом за захистом порушеного права до суду та стягнення з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 03.07.2024 в сумі 7 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 35 доларів США, а також судовий збір та витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 04 червня 2025 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання, яке було відкладено до 16 жовтня 2025 року. 05 червня 2025 року ухвалою суду у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, відмовлено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року скасовано ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2025 року та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, яке відкладено до 23.12.2025. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Жайворонко І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Вказав, що відповідач борг позивачу не повернув. Під час отримання коштів в борг, жодного тиску чи то неправомірних дій зі сторони позивача не було. Це була добровільна позиція відповідача. При цьому, з часу написання розписки 03.07.2024 відповідач до правоохоронних органів з приводу начебто неправомірних дій позивача не звертався. Докази такого звернення суду не надав. Відповідач визнаючи позов частково в частині 5000 доларів США, ухиляється навіть від їх сплати протягом досить тривалого часу. У встановлений в розписці строк, дані кошти не повернув. Просив врахувати, що відповідач має велику кількість боргових зобов`язань, в пому числі і щодо отримання коштів в позику, які не повертає. Крім того, вказав, що докази щодо розміру понесених позивачем витрат у зв`язку з розглядом даної справи будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (відповідно до положень ч.8 ст.141 ЦПК України). Відповідач у судовому засіданні з приводу заявлених вимог пояснив, що заперечує з приводу отримання ним в позику від позивача саме суми в розмірі 7000 доларів США, оскільки отримав лише 5000 доларів, які мав повернути до 01.04.2025. Проти боргу в 5000 доларів США він не заперечує і планує його віддати, проте ще 2000 доларів він не брав. Наявна в матеріалах справи розписка на суму 7000 доларів була ним написана під психологічним тиском позивача, який і змусив його написати суму в 7000 доларів. В розписці є виправлення з «5» на «7» тисяч доларів. Це відбулося внаслідок його незгоди. Але літерацію цифр далі йому надиктувала помічниця адвоката. Позивач знаходився поряд і психологічно на нього давив, мовляв це будуть відсотки за користування коштами. Відтак, 23.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом установлено, що 03 липня 2024 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення боргу 01 квітня 2025 року, про що [PERSON] склав власноручно розписку та підписав її. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №430029069 від 05 червня 2025 року вбачається, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) є власником квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ні в установлений договором термін, ні в подальшому. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі №752/19567/14-ц (провадження №61-10989св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №759/5772/17-ц та від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц. У постанові від 26.05.2021 у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом установлено, що 03 липня 2024 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 7 000 доларів США із зобов`язанням їх повернути в строк до 01 квітня 2025 року. Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (03.07.2024), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (7 000 доларів США) та зобов`язання щодо їх повернення (01.04.2025). Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі №483/2085/16-ц (провадження №61-33184св18) вказано, що: «ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Так, письмова форма договору позики від 03 липня 2024 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Необґрунтованими є посилання відповідача на неотримання ним у позику всієї суми грошових коштів вказаній в розписці, а саме 7000 доларів США, оскільки факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів саме в такому розмірі, скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики. Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо написання ним розписки під психологічним тиском, так як належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного [PERSON] не надано, матеріали справи також таких доказів не містять. Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що складена під психологічним тиском розписка не доводить факту укладення між сторонами договору позики і є недійсною, оскільки з вимогами про визнання недійсним договору позики відповідач до суду не звертався. Безпідставними є твердження відповідача щодо необхідності призначення судом судової психолого-почеркознавчої експертизи, так як розгляд справи без висновку експертизи є неможливим, оскільки предметом розгляду вказаної справи є стягнення заборгованості за договором позики, а не визнання недійсним договору позики з підстав укладення під впливом насильства. Ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 103 ЦПК України, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду. Для з`ясування обставин, що мають значення для цієї справи, не потрібні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Разом з тим, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, посилання та доводи відповідача, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 зазначено, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення 03 липня 2024 року між позивачем та відповідачем договору позики, а також те, що відповідач у визначений договором позики строк до 01 квітня 2025 року не повернув суму позики, оскільки доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, тому вимоги позивача щодо стягнення позики в розмірі 7 000 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день повернення, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення трьох відсотків річних суд зазначає наступне. Позивачем здійснено розрахунок 3% річних від загальної суми боргу 7 000 доларів США, а саме 35 долари США за два місяці. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19). Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна позиція висновується і зі змісту постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2015 року (справа №758/5318/23). Так, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє на теперішній час. Таким чином, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням боржником умов договору позики, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки за період з 01.04.2025 року до 01.06.2025 року в силу вказівки закону боржник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, не підлягають нарахуванню на суму боргу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних як міра відповідальності боржника за неналежне виконання грошового зобов`язання. Відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем заявлено вимогу майнового характеру, оскільки позовні вимоги задоволено частково на 99,43%, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 2 906,93 грн. (2 921,54/100х99,5%). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до ч.7,8 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: partial