Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Рух справи 15.05.2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Верхотуров Олег Олексійович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» (далі за текстом - ТОВ «ФК «ФІНМАРК») про відшкодування збитків, в якій позивач просить: «1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] завдані збитки в розмірі 2 214 723 (два мільйони двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять три) грн 99 коп., 401 198 (чотириста одна тисяча сто дев`яносто вісім) грн. 77 коп. - 3 % річних, 1 754 604 (один мільйон сімсот п`ятдесят чотири тисячі шістсот чотири) грн 20 коп. - інфляційних втрат та витрат за проведення оціночно-будівельної експертизи в сумі 20 000 (двадцяти тисяч) грн. 00 коп. 2. Зазначити в судовому рішенні про нарахування органом (особою), який здійснюватиме примусове виконання судового рішення в порядку частини 10 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України 3 % річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу, до моменту повної оплати основного боргу за такою формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100 = сума процентів річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 % річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] .» 16.05.2025 в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В. Одночасно з поданням позову позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, грошові кошти ТОВ «ФК «ФІНМАРК», що знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках, в межах суми позовних вимог у розмірі 4 370 526 (чотири мільйони триста сімдесят тисяч п`ятсот двадцять шість) гри. 96 коп. 16.05.2025 в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Коваленко І.В. 19.05.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у задоволенні заяви представника заявника [PERSON] - адвоката Верхотурова Олега Олексійовича про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти - відмовлено. 20.05.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху. 04.06.2025 року (вх.№31867) представник позивача Верхотуров О.О. подав заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про сплату судового збору. 05.06.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі по вказаній позовній заяві. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання, яке призначено на 24.07.2025 на 11:00 год. Сторонам роз`яснено їхні права на подання заяв по суті справи у строки, визначені ст.178 ЦПК України. 17.07.2025 року (вх.№41281/25) представник відповідача Прокуда Ю.Ю. подала відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. Також до відзиву додана заява про застосування строків позовної давності. 05.08.2025 року (вх.№45421) через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання, в якому просив залишити без розгляду відзив відповідача від 10.07.2025 року, та повернути відповідачу заяву про застосування строку позовної давності від 10.07.2025 року без розгляду. 03.10.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва задоволено клопотання представника позивача - адвоката Верхотурова Олега Олексійовича про витребування доказів. Витребувано від Національного банку України (код ЄДРПОУ 00032106, вул. Інститутська, 9, м.Київ-8, 01601, nbu@bank.gov.ua) первинні документи (квитанції, позабалансові/меморіальні ордери), що підтверджують здійснення банківських операцій за Договором про іпотечний кредит №3.06070465 від 13.07.2006 року, який був укладений між ПАТ «Платинум банк» та [PERSON] 03.10.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відзив на позовну заяву, а також заяву про застосування строків позовної давності, подані представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» - Прокудіною Ю.Ю. 17.07.2025 року (вх.№41281/25), - залишено без розгляду. Повернуто відповідачу відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності. 03.10.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на «24» жовтня 2025 року на 11:30 годину. 24.12.2025 (Вх.№14597) на електронну адресу суду на виконання вимог ухвали від 03.10.2025 надійшла відповідь Національного банку України, зміст якої є неповним, оскільки відповідь надійшла лише на одному аркуші, без підпису виконавця та додатків, які витребовував суд. У судовому засіданні, яке відбувалось 24.12.2025, представник позивача - адвокат Верхотуров О.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання, яке відбувалось 24.12.2025, не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Доводи позову Щодо фактичних обставин справи позивач вказував, що 27 квітня 2006 між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені малолітнього сина, [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупцем) було укладено Договір купівлі-продажу квартири під номером [ADDRESS] та складається з п`яти жилих кімнат загальною площею 141,40 (сто сорок один цілих сорок сотих) кв.м. та жилою площею 95,00 (дев`яносто п`ять цілих) кв.м. Даний договір купівлі-продажу квартири посвідчений 27 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. за реєстровим № 3415 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05 травня 2006 року у реєстрову книгу № 227-284 за реєстровим № 9050. 13.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «ПЛАТИНУМ БАНК» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 3.06070465 (далі по тексту - Кредитний договір), згідно умов якого: - Банк на умовах цього Договору, надає Позичальнику грошові кошти в сумі 34 000 (тридцять чотири тисячі) доларів США на строк користування 120 (сто двадцять) місяців, а Позичальник зобов`язується повернути наданий Кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 13 (тринадцять) % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках і виконати свої зобов`язання за даним Договором в повному обсязі (п.1.1. Кредитного договору); - Кредит надається Позичальнику на власні потреби (п.1.2. Кредитного договору); - забезпеченням зобов`язань Позичальника перед Кредитором в повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань Позичальника за цим Договором, є квартира під номером [ADDRESS] та складається з п`яти жилих кімнат загальною площею 141,40 (сто сорок один цілих сорок сотих) кв.м. та жилою площею 95,00 (дев`яносто п`ять цілих) кв.м., яка передається в іпотеку за іпотечним договором, при цьому Позичальник зобов`язується укласти з Кредитором іпотечний договір одночасно з укладанням Сторонами цього Договору (п.5.1. Кредитного договору); - Кредитор має право задовольнити свої вимоги щодо виконання Позичальником його зобов`язань за цим Договором за рахунок предмету Іпотеки, або іншого забезпечення, яке може бути надане Позичальником, в тому числі застави майнових прав та іншого майна та грошових коштів Позичальника (поручителів, майнових поручителів, гарантів), у разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником та/або Іпотекодавцем обов`язків за цим та Іпотечним договорами або у випадку надання недостовірної інформації, що міститься в документах на отримання Кредиту (п.6.1.1. Кредитного договору). 13.07.2006 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 3.06070465 (далі по тексту - Іпотечний договір), згідно умов якого Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру за номером [ADDRESS] з метою забезпечення повного виконання зобов`язань Позичальника за договором про іпотечний кредит № 3.06070465, укладеним Позичальником з Іпотекодержателем 13 липня 2006 року та додатків до нього (абз.1 ст.1 Іпотечного договору); Заставна вартість предмета іпотеки, на момент укладання цього Договору визначена Сторонами в сумі 832 255 (вісімсот тридцять дві тисячі двісті п`ятдесят п`ять) гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на момент оцінки становить 164 803 (сто шістдесят чотири тисячі вісімсот три) долари США (абз.4ст.1 Іпотечного договору). Предмет іпотеки за цим договором забезпечує повне виконання всіх зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, а саме: зобов`язання Позичальника по своєчасному погашенню основної суми кредиту, що передбачені в Кредитному договорі; зобов`язання Позичальника за своєчасну сплату процентів за користування кредитом та інших платежів (включаючи неустойку), що передбачена кредитним та цим Договором; зобов`язання по відшкодуванню збитків та витрат Іпотекодержателя, які пов`язані з порушенням Позичальником умов Кредитного цього договорів, а також збитків та витрат, які пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки; зобов`язання по відшкодуванню витрат Іпотекодержателя на утримання і збереження предмета іпотеки, а також витрат, пов`язаних з пред`явленням Іпотекодержателем вимоги за основним зобов`язанням (абз. 5 ст.1 Іпотечного договору). Сторони погодились, що Предмет іпотеки за цим Договором забезпечує виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором у повному обсязі. Зміна умов Кредитного договору не тягне за собою необхідності зміни умов цього Договору, якщо інше не визначено Сторонами у додаткових договорах (абз. 6 ст.1 Іпотечного договору). Іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки, в порядку та на умовах визначених цим Договором, у випадку дострокового розірвання Кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним, та інших платежів що передбачені цим та Кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених цим та Кредитним договорами (п. 5.3. ст.5 Іпотечного договору). 10 січня 2017 року на підставі рішення Правління Національного банку України від №14-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ПЛАТИНУМ БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 11 січня 2017 року № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «ПЛАТИНУМ БАНК» (далі - ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно. Отже, з 11 січня 2017 року в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію. 20.12.2017 року за ініціативою Банку відбулися електронні торги, відповідно до яких переможцем аукціону з продажу права вимоги за Кредитним договором відповідно до протоколу №UA-ЕА-2017-12-06-000040-с від 22.01.2017 року стало ТОВ «ФК «Фінмарк». 16.01.2018 року між Банком та ТОВ «ФК «Фінмарк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 21к, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінмарк» набув право вимоги за Кредитним договором. 16.01.2018 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 21к, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінмарк» набув право вимоги за Договором іпотеки, за умовами якого новий іпотекодержатель набув усіх прав замість первісного іпотекодержателя. 26.04.2019 між ТОВ «ФК «Фінмарк» (Продавець) та ТОВ «АМАРІС ГРУП» (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, що на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Іпотечному договорі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадахов Ю.Н. за реєстровим № 1766 (далі по тексту - Договір купівлі-продажу квартири № 1766), згідно умов якого: продавець як Іпотекодержатель, діючи на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продав, а Покупець купив квартиру загальною площею 141,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нерухомість, що відчужується, належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі- продажу квартири, посвідченого 27 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. за реєстровим № 3415 та є предметом іпотеки на підставі Договору іпотеки № 3.06070465 від 13 липня 2006 року, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , посвідченого 13 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Л.С. за реєстровим № 1064; вартість квартири відповідно до звіту про оцінку, складеного МПП «Виробнича фірма «Дяуктехпроекг» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 777/18 від 09.10.2018р.) станом на 19 квітня 2019 року складає 2 070 107 грн. (два мільйони сімдесят тисяч сто сім гривень 00 копійок). Продаж вчиняється за суму, яка становить - 2 070 107 грн. (два мільйони сімдесят тисяч сто сім гривень 00 копійок). Після 20 квітня 2019 року Відповідач не надсилав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки та не повернув решту виручки від продажу предмета іпотеки. 14.04.2025 Позивач звернувся до Українського центру судових експертиз із заявою про проведення оціночно-будівельної експертизи та надання висновку експерта для подальшого його подання до суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Фінмарк». 08.05.2025 на замовлення Позивача судовий експерт Голубенко Інна Миколаївна підготувала висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи №1-08/05 від 08.05.2025, згідно якого ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , станом на 26.04.2019 могла становити 2 553 543 (два мільйони п`ятсот п`ятдесят три тисячі п`ятсот сорок три) гривні 00 коп. Отже, Позивач вважає що продаж предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] здійснено ТОВ «ФК «Фінмарк» 26.04.2019 року за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, яка значно нижча за звичайні ціни на цей вид майна, що суперечить вимозі ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» і є підставою відповідальності іпотекодержателя за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього та повернення решти виручки від продажу предмета іпотеки. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що за період з 13 липня 2006 року по 13 лютого 2014 року він належним чином виконував взяти на себе грошові зобов`язання за Кредитним договором, а вже починаючи з 13 лютого 2016 року позивач перестав виконувати взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Кредитним договором. Звертав увагу, що на адвокатський запит його представника щодо залишку заборгованості [PERSON] по тілу кредиту, процентам та пені за Кредитним договором, який обліковувався за даними ЄОІС у Банку станом на момент введення тимчасової адміністрації від 11 січня 2017 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відповідь № 60-3567/25 від 17 квітня 2015 року про те, що за даними в ЄОІС, станом на 11 січня 2017 року кредитна заборгованість за Кредитним договором становила 17 208,24 доларів США та 6 128 гривень, в т.ч.: заборгованість за основним боргом складала - 0,00 гривень; прострочена заборгованість за основним боргом складала - 12 566,36 доларів США та 2 105,00 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками складала - 117,94 доларів США та 8,83 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими висотками складала - 4 523,94 доларів США та 4 014,82 гривень. Інформація щодо розміру заборгованості по пені за вищевказаним Кредитним договором у Фонді відсутня. Позивач погоджуються що сума заборгованості по тілу кредиту станом на 11 січня 2017 року складала - 12 566,36 доларів США, що збігається із розрахунком Позивача, викладеного в Таблиці №1 та №2 у змісті позовної заяви. Однак, позивач не погоджується з розрахунком Банком по нарахованим відсоткам в сумі 4 641,88 доларів США за Кредитним договором. Вказує, що 04.09.2014 року Позивача призвано до лав Збройних Силах України відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію». 14.07.2015 року Позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. З 27.01.2015 року по 15.03.2015 року, з 24.09.2015 по 27.10.2015 року, з 05.11.2015 року по 26.11.2015 року, з 04.10.2016 року по 10.11.2016 року, з 07.02.2017 року по 20.03.2017 року Позивач приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення Антитерористичної операції - виконував службові (бойові) завдання у складі штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 02.03.2022 Позивач був призваний на військову службу за мобілізацією відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію». З 29.08.2024 по теперішній час Позивач перебуває на військовій службі у [INFO] . Позивач стверджував, що, починаючи з 17 березня 2014 року (дата запровадження особливого періоду), йому, як військовослужбовцю Збройних Сил України, не повинні були нараховуватися Банком штрафні санкції, пеня та проценти за Кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо підстав для відшкодування шкоди, позивач зазначав, що ТОВ «ФК «Фінмарк» як новий іпотекодержатель за Договором іпотеки не виконав при продажу предмета іпотеки від 26.04.2019 умови ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» про встановлення ціни продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Фінмарк» наніс Позивачу збитки у вигляді різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього, що складає 2 214 723 (два мільйони двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять три) гривень 99 коп. Вказує, що суб`єктом оціночної діяльності МПП «Виробнича фірма «Науктехпроект», на замовлення ТОВ «ФК «Фінмарк», проведена оцінка, згідно з якою ринкова вартість квартири під номером [ADDRESS] станом на 19 квітня 2019 року складає 2 070 107 грн. Вказану оцінку відповідач використав для проведення процедури продажу предмета іпотеки. Продаж предмета іпотеки здійснено за 2 070 107 грн. Позивач звертав увагу суду, що під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності обов`язковим для застосування є Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10 вересня 2003 року, відповідно до пункту 50 якого визначено, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Разом з тим, Позивач зазначає, що оцінка предмета іпотеки здійснена МПП «ВФ «Науктехпроект» без виходу на місце і без огляду самого об`єкта оцінки, шляхом використання порівняльного підходу. Серед іншого у вказаному висновку МПП «ВФ «Науктехпроект» помилково зазначено, що стан об`єкту оцінки (згідно даних замовника) - після будівельників, тоді як згідно висновку експерта Голубенко І.М. № 1-08/05 від 08.05.2025 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи стан квартири можливо оцінити як «добрий». Також звертав увагу на той факт, що за домовленістю між Позивачем та Банком вартість предмету іпотеки на день укладання Договору іпотеки складала 832 255 гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на момент оцінки становить 164 803 долари США. В свою чергу, 08 травня 2025 Позивач провів власне дослідження звернувшись до ТОВ «Український центр судових експертиз», де отримав висновок експерта Голубенко Інни Миколаївни за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи № 1-08/05 від 08.05.2025., згідно якого ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , станом на 26.04.2019 становить 2 553 543,00 гривні. Таким чином, ринкова вартість предмета іпотеки визначена за висновком експерта судових експертиз [PERSON] № 1-08/05 від 08.05.2025 станом на день його продажу значно перевищує ціну продажу предмета іпотеки та становить 2 553 543,00 гривні. На переконання позивача, продаж предмета іпотеки об`єкта нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] здійснено Відповідачем 26.04.2019 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна об`єктом оціночної діяльності, яка значно нижча за звичайні ціни на цей вид майна, що суперечить ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» і є підставою відповідальності іпотекодержателя за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Реалізувавши своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири № 6461 на підставі Іпотечного договору, реальна вартість якого становила 2 553 543,00 грн., Відповідач задовольнив свої грошові вимоги згідно Кредитного договору у повному обсязі на суму боргу 12 732,77 доларів США, що еквівалентно гривні станом на 26.04.2019 в розмірі 338 819,01 грн., однак всупереч положенням ст. 38 Закону України «Про іпотеку» Відповідач не повернув решту виручки в сумі 2 214 723,99 грн., від продажу предмета іпотеки та не надіслав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Враховуючи наведене, Відповідач як іпотекодержатель за Договором іпотеки не виконав при продажі предмета іпотеки від 26.04.2019 умови ч.6,7 та 8 ст.38 Закону України «Про іпотеку» про встановлення ціни продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, не повернув решту виручки від продажу предмета іпотеки та не надіслав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки, у зв`язку з чим Відповідач наніс Позивачу збитки на суму 2 214 723,99 гривень. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат з 26 квітня 2019 (дата нанесення ТОВ «ФК «Фінмарк» збитків Позивачу) по 09 травня 2025 року, то позивач просить стягнути з відповідача нараховані ним, згідно наданого ним розрахунку, за період з 26 квітня 2019 по 09 травня 2025 суму інфляційні втрати у розмірі 1 754 604, 20 грн., а також 3 % річних у розмірі 401 198,77 грн. Що стосується питання позовної давності щодо заявлених позовних вимог Позивача до Відповідача, то в цій частині позивач зазначав, що відповідач був зобов`язаний відшкодувати Позивачу понесені збитки 26.04.2019 року. Позивач посилався на Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 згідно із яким: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020 року. Дія карантину, встановленого Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 неодноразово продовжувалась. В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом 8 SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України скасовано карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8 SARS-CoV-2. Отже, встановлена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність щодо вимог Позивача у три роки з 26.04.2019 року по 26.04.2022 року та яка мала спливти 26.04.2022 року, була продовжена на строк дії карантину згідно пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. В свою чергу, Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 доповнено пункт 19 Цивільного кодексу України згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 30 січня 2024 року набув чинності Закон України № 3450-ІХ, який визначає, що на строк дії воєнного стану в Україні зупиняється перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом. Указ Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, дія якого наразі триває. А отже, щодо заборгованості Відповідача, що утворилася у період з 26.04.2019 року строк позовної давності не може бути пропущеним, оскільки такий перебіг зупинений в силу Закону України № 3450-ІХ. Щодо правової позиції відповідача 17.07.2025 року (вх.№41281/25) представник відповідача Прокуда Ю.Ю. подала відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. Також до відзиву додана заява про застосування строків позовної давності. 05.08.2025 року (вх.№45421) через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання, в якому просив залишити без розгляду відзив відповідача від 10.07.2025 року, та повернути відповідачу заяву про застосування строку позовної давності від 10.07.2025 року без розгляду. 03.10.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відзив на позовну заяву, а також заяву про застосування строків позовної давності, подані представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» - Прокудіною Ю.Ю. 17.07.2025 року (вх.№41281/25), - залишено без розгляду. Повернуто відповідачу відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 27 квітня 2006 між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені малолітнього сина, [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупцем) укладено Договір купівлі-продажу квартири під номером [ADDRESS] та складається з п`яти жилих кімнат загальною площею 141,40 (сто сорок один цілих сорок сотих) кв.м. та жилою площею 95,00 (дев`яносто п`ять цілих) кв.м. Даний договір купівлі-продажу квартири посвідчений 27 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. за реєстровим № 3415 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05 травня 2006 року у реєстрову книгу № 227-284 за реєстровим № 9050. 13.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «ПЛАТИНУМ БАНК», та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 3.06070465. Згідно умов Кредитного договору: Банк надав Позичальнику на власні потреби грошові кошти в сумі 34 000 доларів США на строк користування 120 (сто двадцять) місяців, а Позичальник зобов`язувався повернути наданий Кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 13 (тринадцять) % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках і виконати свої зобов`язання за даним Договором в повному обсязі (п.1.1. Кредитного договору). Забезпеченням зобов`язань Позичальника перед Кредитором в повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань Позичальника за цим Договором, стала квартира під номером [ADDRESS] , яка складається з п`яти жилих кімнат загальною площею 141,40 кв.м. та жилою площею 95,00 кв.м., яка передалась в іпотеку за іпотечним договором, при цьому Позичальник взяв на себе зобов`язання укласти з Кредитором іпотечний договір одночасно з укладанням Сторонами Кредитного договору (п.5.1. Кредитного договору). Пунктом 6.1.1. Кредитного договору сторони погодили, що Кредитор має право задовольнити свої вимоги щодо виконання Позичальником його зобов`язань за цим Договором за рахунок предмету Іпотеки, або іншого забезпечення, яке може бути надане Позичальником, в тому числі застави майнових прав та іншого майна та грошових коштів Позичальника (поручителів, майнових поручителів, гарантів), у разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником та/або Іпотекодавцем обов`язків за цим та Іпотечним договорами або у випадку надання недостовірної інформації, що міститься в документах на отримання Кредиту. 13.07.2006 року між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 3.06070465, за умовами якого Іпотекодавець передав, а Іпотекодержатель прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення повного виконання зобов`язань Позичальника за договором про іпотечний кредит № 3.06070465, укладеним Позичальником з Іпотекодержателем 13 липня 2006 року та додатків до нього (абз.1 ст.1 Іпотечного договору); Заставна вартість предмета іпотеки, на момент укладання цього Договору визначена Сторонами в сумі 832 255 гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на момент оцінки становить 164 803 долари США (абз.4 ст.1 Іпотечного договору). У абзаці 5 ст.1 Іпотечного договору сторони погодили, що предмет іпотеки за цим договором забезпечує повне виконання всіх зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, а саме: зобов`язання Позичальника по своєчасному погашенню основної суми кредиту, що передбачені в Кредитному договорі; зобов`язання Позичальника за своєчасну сплату процентів за користування кредитом та інших платежів (включаючи неустойку), що передбачена кредитним та цим Договором; зобов`язання по відшкодуванню збитків та витрат Іпотекодержателя, які пов`язані з порушенням Позичальником умов Кредитного цього договорів, а також збитків та витрат, які пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки; зобов`язання по відшкодуванню витрат Іпотекодержателя на утримання і збереження предмета іпотеки, а також витрат, пов`язаних з пред`явленням Іпотекодержателем вимоги за основним зобов`язанням. Сторони погодили, що Предмет іпотеки за цим Договором забезпечує виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором у повному обсязі. Зміна умов Кредитного договору не тягне за собою необхідності зміни умов цього Договору, якщо інше не визначено Сторонами у додаткових договорах (абз. 6 ст.1 Іпотечного договору). Сторони погодили, що Іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки, в порядку та на умовах визначених цим Договором, у випадку дострокового розірвання Кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним, та інших платежів що передбачені цим та Кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених цим та Кредитним договорами (п. 5.3. ст.5 Іпотечного договору). 10 січня 2017 року на підставі рішення Правління Національного банку України від №14-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ПЛАТИНУМ БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11 січня 2017 року № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «ПЛАТИНУМ БАНК» (далі - ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно. Отже, з 11 січня 2017 року в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію. 20.12.2017 року за ініціативою Банку відбулися електронні торги, відповідно до яких переможцем аукціону з продажу права вимоги за Кредитним договором відповідно до протоколу №UA-ЕА-2017-12-06-000040-с від 22.01.2017 року стало ТОВ «ФК «Фінмарк». 16.01.2018 року між Банком та ТОВ «ФК «Фінмарк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 21к, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінмарк» набув право вимоги за Кредитним договором. 16.01.2018 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 21к, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінмарк» набув право вимоги за Договором іпотеки, за умовами якого новий іпотекодержатель набув усіх прав замість первісного іпотекодержателя. 26.04.2019 між ТОВ «ФК «Фінмарк» (Продавець) та ТОВ «АМАРІС ГРУП» (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, що на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Іпотечному договорі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадахов Ю.Н. за реєстровим № 1766 (далі по тексту - Договір купівлі-продажу квартири № 1766), згідно умов якого: - продавець як Іпотекодержатель, діючи на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продав, а Покупець купив квартиру загальною площею 141,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - нерухомість, що відчужується, належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі- продажу квартири, посвідченого 27 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. за реєстровим № 3415 та є предметом іпотеки на підставі Договору іпотеки № 3.06070465 від 13 липня 2006 року, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , посвідченого 13 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Л.С. за реєстровим № 1064; - вартість квартири відповідно до звіту про оцінку, складеного МПП «Виробнича фірма «Дяуктехпроекг» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 777/18 від 09.10.2018р.) станом на 19 квітня 2019 року складає 2 070 107 грн. (два мільйони сімдесят тисяч сто сім гривень 00 копійок). Продаж вчиняється за суму, яка становить - 2 070 107 грн. (два мільйони сімдесят тисяч сто сім гривень 00 копійок). Після 20 квітня 2019 року Відповідач не надсилав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки та не повернув решту виручки від продажу предмета іпотеки. 14.04.2025 Позивач звернувся до Українського центру судових експертиз із заявою про проведення оціночно-будівельної експертизи та надання висновку експерта для подальшого його подання до суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Фінмарк». 08.05.2025 на замовлення Позивача судовий експерт Голубенко Інна Миколаївна підготувала висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи №1-08/05 від 08.05.2025, згідно якого ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , станом на 26.04.2019 могла становити 2 553 543,00 гривні. (а.с.84-103) Згідно відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 60-3567/25 від 17 квітня 2015 року вбачається наступне: «За даними в ЄОІС, станом на 11 січня 2017 року кредитна заборгованість за Кредитним договором № 3.06070465 від 13.07.2017 становила 17 208,24 доларів США та 6 128 гривень, в т.ч.: заборгованість за основним боргом складала - 0,00 гривень; прострочена заборгованість за основним боргом складала - 12 566,36 доларів США та 2 105,00 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками складала - 117,94 доларів США та 8,83 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими висотками складала - 4 523,94 доларів США та 4 014,82 гривень. Інформація щодо розміру заборгованості по пені за вищевказаним Кредитним договором у Фонді відсутня.» (а.с.106-107) Отже, Позивач вважає що продаж предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] здійснено ТОВ «ФК «Фінмарк» 26.04.2019 року за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, яка значно нижча за звичайні ціни на цей вид майна, що суперечить вимозі ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» і є підставою відповідальності іпотекодержателя за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього та повернення решти виручки від продажу предмета іпотеки. Окрім того, судом встановлено, що з 04.09.2014 року Позивача призвано до лав Збройних Силах України відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію». 14.07.2015 року Позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. З 27.01.2015 року по 15.03.2015 року, з 24.09.2015 по 27.10.2015 року, з 05.11.2015 року по 26.11.2015 року, з 04.10.2016 року по 10.11.2016 року, з 07.02.2017 року по 20.03.2017 року Позивач приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення Антитерористичної операції - виконував службові (бойові) завдання у складі штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 02.03.2022 Позивач був призваний на військову службу за мобілізацією відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію». Обставини перебування позивача на військовій службі підтверджується довідкою про проходження військової служби (трудову діяльність), виданою ТВО начальника [INFO] підполковником [PERSON] ; довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданою ТВО командира ВЧ [NUMBER] . (а.с.108-111) З 29.08.2024 по теперішній час Позивач перебуває на військовій службі у [INFO] , що підтверджується довідкою про перебування позивача на військовій службі у [INFO] від 23.04.2025 №2877. (а.с.112) Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальними правилами статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року №21-1465а15. За приписами частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Щодо безпідставного нарахування відповідачем штрафних санкцій, пені та процентів за Кредитним договором, суд зазначає наступне. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказаний Закон відповідно до Конституції України встановлює єдину систему соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, гарантує їм в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18). Отже, починаючи з 17 березня 2014 року (дата запровадження особливого періоду). Позивачу, як військовослужбовцю Збройних Сил України, не повинні були нараховуватися Банком штрафні санкції, пеня та проценти за Кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що сума заборгованості за Кредитним договором станом на 11 січня 2017 року становила 12 732,77 доларів США, із них: заборгованість по основній сумі кредиту -12 566,35 доларів США; заборгованість по процентах - 143,22 доларів США; заборгованість по пені - 23,2 доларів США, що узгоджується з відомостями про розмір заборгованості позивача, наданий у відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.106-107). Щодо відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року No 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Згідно зі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч.1 ст.7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ст.12 Закону України «Про іпотеку»). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї стати передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі- покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно з ч.5,6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Тобто, у разі якщо продаж предмета іпотеки здійснено іпотекодержателем за ціною, яка не була погоджена з іпотекодавцем і яка не відповідала його реальній вартості, іпотекодацець має право на відшкодування збитків у вигляді різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, пю мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю (ч.7 ст.38 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотек (ч.8 ст.38 Закону України «Про іпотеку»). Оцінка майна - предмету іпотеки проводилась суб`єктом оціночної діяльності МПП «Виробнича фірма «Науктехпроект» на замовлення ТОВ «ФК «Фінмарк», і саме даний звіт про оцінку майна став підставою для використання Відповідачем визначеної у ньому ціни предмета іпотеки для проведення процедури продажу майна за ціною 2 070 107,00 грн. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності обов`язковим для застосування є Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10 вересня 2003 року. Згідно з пунктами 35, 36, 38 Стандарту оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур. Оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. Для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи: витратний (майновий - для оцінки об`єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів); дохідний; порівняльний. Пунктом 50 Стандарту передбачено, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Натомість як встановлено судом та не заперечується сторонами, оцінка предмета іпотеки здійснена МПП «ВФ «Науктехпроект» без виходу на місце і без огляду самого об`єкта оцінки, шляхом використання порівняльного підходу. В свою чергу, згідно висновку експерта судових експертиз Голубенко Інни Миколаївни (свідоцтво № 1812 від 28.07.2016, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) №1-08/05 від 08.05.2025, проведеного на замовлення позивача, ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , станом на 26.04.2019 становить 2 553 543,00 гривні. Серед іншого у висновку МПП «ВФ «Науктехпроект» помилково зазначено, що стан об`єкту оцінки (згідно даних замовника) - після будівельників, тоді як згідно висновку експерта Голубенко І.М. № 1-08/05 від 08.05.2025 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи стан квартири можливо оцінити як «добрий». Судом враховуються той факт, що за домовленістю між Позивачем та Банком вартість предмету іпотеки на день укладання Договору іпотеки складала 832 255 гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на момент оцінки становило 164 803 долари США. Таким чином, згідно оцінок різних суб`єктів оціночної діяльності, ринкова вартість предмета іпотеки значно перевищує ціну його продажу, а саме: за ринковою вартістю погодженою сторонами в іпотечному договорі та ринковою вартістю згідно висновку експерта судових експертиз [PERSON] від 08.05.2025. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що продаж предмета іпотеки об`єкта нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] здійснено Відповідачем 26.04.2019 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна об`єктом оціночної діяльності, яка значно нижча за звичайні ціни на цей вид майна, що суперечить вимогам ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» і є підставою відповідальності іпотекодержателя за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Більше того, реалізувавши своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири № 6461 на підставі Іпотечного договору, реальна вартість якого становила 2 553 543,00 гривень, Відповідач задовольнив свої грошові вимоги згідно Кредитного договору у повному обсязі суму боргу 12 732,77 доларів США, що еквівалентно гривні станом на 26.04.2019 в розмірі 338 819,01 грн, однак всупереч положенням ст. 38 Закону України «Про іпотеку» Відповідач не повернув решту виручки в сумі 2 214 723,99 гривень від продажу предмета іпотеки та не надіслав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Враховуючи наведене, Відповідач як іпотекодержатель за Договором іпотеки не виконав при продажі предмета іпотеки від 26.04.2019 умови ч.6,7 та 8 ст.38 Закону України «Про іпотеку» про встановлення ціни продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, не повернув решту виручки від продажу предмета іпотеки та не надіслав Позивачу звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки, у зв`язку з чим Відповідач наніс Позивачу збитки на суму 2 214 723 (два мільйони двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять три) грн 99 гривень, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь, у порядку ст.625 ЦК України, 3% річних у розмірі 401 198,77 гривень та інфляційних втрат у розмірі 1 754 604,20 гривень, нарахованих позивачем за період з 26 квітня 2019 року по 09 травня 2025 року, то суд приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зобов`язання, що виникло між сторонами, є грошовим. Тому на вимогу позивача відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Разом з тим, суд враховує, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, суд приходить до переконання, що нараховані позивачем штрафні санкції за період з 23 лютого 2022 року по 09 травня 2025 року в розмірі 1 533 859,24 гривень підлягають списанню. Таким чином, інфляційні втрати позивача, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів, становлять - 433 722,53 грн, а 3% річних становлять - 188 221,20 грн, які нараховані судом за період, починаючи з 26 квітня 2019 року (початок виникнення заборгованості) та по 23 лютого 2022 року (початок дії воєнного стану). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частинами першою, другою , третьою статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Як встановлено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги, суду не надано і судом таких доказів не здобуто. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» про відшкодування збитків. Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (64,90%) у сумі 1 572,13 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial