Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи його тим, що 13.03.2013 між нею та [PERSON] був укладений шлюб, від якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року у справі № 685/1050/15-ц шлюб між нею та відповідачем розірвано та відновлено їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з нею. Батько [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її виховання, не цікавився її навчанням, здоров`ям, матеріально не допомагає. Крім того, в період з 18 січня 2015 року по 25 червня 2025 року відповідач неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, внаслідок чого більшу частину свого життя в зазначений період провів у місцях позбавлення волі, що підтверджується вироками Обухівського районного суду Київської області від 8 травня 2015 року у справі № 372/1865/15-к; Обухівського районного суду Київської області від 1 листопада 2018 року у справі № 372/2898/18; Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі № 372/1811/19; Подільського районного суду Київської області від 14 липня 2025 року у справі № 758/10423/25. На підставі зазначеного, для захисту найкращих інтересів дочки та піклуючись про її майбутнє, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1/4 всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач зареєстрованого місця проживання не має, однак фактично проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру та вироком Подільського районного суду м. Києва від 14.07.2025, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 128 ЦПК України (шляхом опублікування оголошення на сайті Теофіпольського райсуду та направленням повістки на адресу фактичного місця проживання) в суд не з`явився, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності . Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача та представника органу опіки та піклування. В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] проти позбавлення батьківських прав [PERSON] не заперечила, пояснила, що вона ніколи не бачила свого батька, він до неї жодного разу не приїжджав, не телефонував, не цікавився її життям, здоров`ям та навчанням, жодного разу не привітав з Днем народження та іншими святами, тому просить позбавити його батьківських прав відносно неї. Вислухавши пояснення учасників провадження, свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства». У статтях 7, 155 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідні положення, закріплені у статті 171 Сімейного кодексу України, згідно з якими думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є хрещеною матір`ю [PERSON] , тому добре знає її сім`ю. [PERSON] вона бачила востаннє десь років 11 тому, коли народилася [PERSON] , потім він поїхав і з того часу до [PERSON] не приїжджав, життям та здоров`ям дитини не цікавиться зовсім. Він має її номер телефону, але жодного разу не зателефонував та не поцікавився [PERSON] , жодного подарунка їй не вислав. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є класним керівником [PERSON] , яка навчається у 7 класі, навчанням дитини цікавляться її мама, бабуся та дідусь, батько жодного разу не прийшов до школи, не відвідав виховні заходи та не зателефонував стосовно навчання. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народженням та рішенням Теофіпольського райсуду від 21.10.2015 про розірвання шлюбу (рішення набрало законної сили 03.11.2015). Відповідно до довідки про склад сім`ї Теофіпольської селищної ради від 02.09.2025 та витягів з Реєстру територіальної громади неповнолітня [PERSON] проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідкою Поляхівського ліцею Теофіпольської селищної ради від 02.09.2025 [PERSON] є ученицею 7 А класу, характеризується позитивно. Відповідно вироку Подільського районного суду м.Києва від 14.07.2025 року, [PERSON] судимий 12.03.2020 за ч.2 ст 186 КК України до 5 років позбавлення волі, 17.05.2024 року звільнений по відбуттю строку покарання, згідно вказаного вироку, [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст 309 КК України. На вирок подана апеляційна скарга прокурором. Згідно з висновком органу опіки та піклування від 10.11.2025 року неповнолітня [PERSON] проживає з матір`ю, бабусею та дідусем, місце проживання чи перебування батька дитини [PERSON] невідоме, що унеможливлює з`ясувати його думку щодо позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] , тому орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] . Суд критично оцінює вказаний висновок, оскільки орган опіки та піклування не надав доказів того, що при розгляді питання було досліджено умови проживання дитини, в тому числі не отримано пояснення сусідів та вчителів про участь батька у житті та вихованні дитини. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки, не цікавиться її здоров`ям, навчанням та духовним розвитком, не спілкується з дочкою, не проявляє батьківської турботи, хоча жодних об`єктивних обставин, які б перешкоджали відповідачу здійснювати свої батьківські обов`язки по відношенню до дочки судом не встановлено,те, що відповідач відбував покарання увиді позбавлення волі, не позбавляло його можливості листуватися зі своєю донькою, цікавитися її життям та здоров`ям, також судом встановлено, що з часу його звільнення з місць позбавлення волі - 17.05.2024 - він не відвідав доньку у с. Поляхова, , не поцікавився її здоров`ям та навчанням. На підставі викладеного, суд дійшов переконання, що відповідач жодним чином протягом 11 років не проявив своїх батьківських почуттів та не виконав своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки [PERSON] , тому позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 29.09.2021 у справі №439/3411/18- лише факт заперечення проти позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Ч.4 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.166, 182 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позивач подала позов 08.09.2025 року, про що свідчить відмітка суду, суд дійшов висновку, що аліменти підлягають стягненню з 08.09.2025 року.

Outcome: approved