Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

у вересні 2025 року до Машівського районного суду Полтавської області з Полтавського районного суду Полтавської області, за підсудністю надійшла зазначена позовна заява, яка мотивована тим, що відповідачка по справі є рідною тіткою позивачки, якій на праві приватної власності належать дві земельні ділянки: кадастровий номер 5323080400:00:003:0090 площею 7,4 га та кадастровий номер 5323080400:00:003:0027 площею 7,2 га. Сторони між собою домовились, що вказані земельні ділянки відповідачка подарує позивачці, оскільки сама проживає на окупованій території, прибути до Полтавської області, де вони розташовані, не має можливості, при цьому позивачка має можливість та бажання займатись обробкою землі. Зважаючи на те, що тітка позивачки проживає у м. Енергодар, що відноситься до тимчасово окупованих територій, а тому наразі вони не можуть укласти договір дарування землі, так як для його нотаріального посвідчення необхідна особиста участь дарувальника, що підтверджується постановою приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачка зауважила, що між ними було погоджено намір укладення правочину та надає до позову примірники договорів дарування, які мали бути нотаріально посвідчені, але нотаріальне посвідчення не відбулося, оскільки після початку 23.02.2022 року повномасштабного вторгнення на Україну агресором РФ відповідачка залишилася на території, яку тимчасово контролює ворог і зараз, а тому позивачка вважає, що вони втратили можливість нотаріально посвідчити договір дарування земельних ділянок. Позивач звернула увагу на те, що у неї знаходяться документи, що підтверджують право власності на вищевказані земельні ділянки, також відповідачка передала іншу документацію, щодо спірних земельних ділянок, тобто ті, що були видані з метою розпорядження цим нерухомим майном, а тому все це на її переконання свідчить про волевиявлення відповідачки, при цьому повідомила, що відбулося повне виконання договору. За вказаних обставин та враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, інших способів здійснити переоформлення землі немає, у зв`язку з чим позивачка наразі позбавлена можливості набути право власності на землю, а тому вважає, що звернення до суду є єдиним можливим способом захисту своїх майнових прав. У зв`язку з наведеним просить: визнати дійсним договір дарування земельної ділянки від 16.07.2025 між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5323080400:00:003:0090 площею 7,4811 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Андріївської сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області; визнати дійсним договір дарування земельної ділянки від 16.07.2025 між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5323080400:00:003:0027 площею 7,275 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Андріївської сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5323080400:00:003:0090 площею 7,4811 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Андріївської сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5323080400:00:003:0027 площею 7,275 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Андріївської сільської ради Полтавського (Машівського) району Полтавської області (а.с.1-4, 25-30). Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 02.09.2025 року матеріали позовної заяви передано на розгляд до Машівського районного суду Полтавської області, за підсудністю (а.с.9). Ухвалою від 02.10.2025 року Машівський районний суд Полтавської області залишив без руху дану позовну заяву (а.с.15,16). Ухвалою від 03.11.2025 року суд відкрив провадження за правилами загального позовного провадження, залучив до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Гризунову О.В. (а.с.66). 01.12.2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.76). У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку електронного документу на електронну адресу позивачки (а.с.80), оголошення про виклик до суду відповідачки на офіційному вебсайті суду, розміщене згідно із порядком, визначеним статтею 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки зареєстрована адреса місця проживання відповідача знаходиться на тимчасово окупованій території (а.с.81), третя особа, шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням, яке отримане нею (а.с.84). Позивачка направила заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі (а.с. 89). Відповідачка направила клопотання, у якому повідомила, що не може прийняти участь у судовому розгляді справи, так як проживає у м. Енергодар Запорізької області, який наразі перебуває в окупації, при цьому мобільний та Інтернет-зв`язок є нестабільним, доступ до нього є переривчастий, а тому взяти участь в режимі відеоконференції для неї також ускладенено, а тому просить розгляд справи, а саме: усі судові засідання в межах підготовчого провадження, а також усі судові засідання в межах розгляду справи по суті здійснювати без її участі. Також зазначила, що їй відомо про розгляд даної справи та зміст позовних вимог [PERSON] , із позовними вимогами вона погоджується у повному обсязі, визнає та просить задовольнити і винести рішення у справі (а.с.85). Третя особа направила заяву, у якій просить розглянути дану справу без її участі (а.с.82). Ураховуючи викладене, відповідно до ст.223 ЦПК України, суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін та третьої особи, дослідивши надані письмові докази. Судом установлено, що дві земельні ділянки, а саме: кадастровий номер 5323080400:00:003:0090, площею 7,4811 га, та кадастровий номер 5323080400:00:003:0027, площею 7,275 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розьашовані на території Андріївської сільської ради Машівського району Полтавської області належать [PERSON] - відповідачці по справі, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19744072 від 31.03.2014 року та №8635981 від 29.08.2013 року (а.с.32,33). 05.04.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія Фармко» було укладено договір оренди землі, за яким в оренду була передана земельна ділянка площею 7,275 га, кадастровий номер 5323080400:00:003:0027, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Андріївської сільської ради Машівського району Полтавської області, строком на 10 років, що також підтверджується актом приймання-передачі від 05.04.2012 року (а.с.48-50). За додатковою угодою від 29.03.2019 року про внесення змін та доповнень до вищевказаного договору оренди зазначено, що договір діє до 05.04.2032 року (а.с.52,53). 26.02.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія Фармко» було укладено договір оренди землі, за яким в оренду була передана земельна ділянка площею 7,4811 га, кадастровий номер 5323080400:00:003:0090, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Андріївської сільської ради Машівського району Полтавської області, строком на 10 років, що також підтверджується актом приймання-передачі від 26.02.2014 року (а.с.43-45). Як убачається з наданих позивачкою договорів дарування від 16.07.2025 року дарувальник - [PERSON] передає у власність обдарованій [PERSON] безоплатно земельні ділянки: кадастровий номер 5323080400:00:003:0090, площею 7,4811 га, та кадастровий номер 5323080400:00:003:0027, площею 7,275 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Андріївської сільської ради Полтавського району Полтавської області, у даних договорах вказані їх умови, проте відсутні підписи сторін (а.с.35-40). 16.07.2025 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] - позивачці по справі, зокрема а саме посвідченні договорів дарування земельних ділянок, у зв`язку з тим, що власник майна [PERSON] не може особисто з`явитись до нотаріуса для укладення цих договорів та нею не видавалась довіреність на представництво її інтересів, оскільки вона проживає на території тимчасово окупованій Російською Федерацією (а.с.34). За правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України). У відповідності до частин 1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За нормами ст.204 та чч.1,2 ст.205 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України). Відповідно до чч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За нормами чч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Частиною 3 статті 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Із урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. За змістом сталої позиції Верховного Суду, зокрема, формульованої у справі №188/1196/19 від 09.12.2014, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц зазначено про те, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Зазначена частина друга статті220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору. Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 05.03.2025 року у справі № 753/981/24, провадження № 61-16550св24. Натомість як убачається із матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] договори дарування об`єктів нерухомості - земельної ділянки з кадастровим номером 5323080400:00:003:0090, площею 7,4811 га, та кадастровим номером 5323080400:00:003:0027, площею 7,275 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Андріївської сільської ради Полтавського району Полтавської області, у простій письмовій формі не укладались. Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оскільки письмова форма правочину є обов`язковою для договору дарування земельної ділянки, суд визнає неспроможними посилання позивача на укладення такого договору, та доходить висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Суд уважає що законні підстави для задоволення позову відсутні та щодо визнання відповідачкою позову зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. За позицією відповідачки вона визнає позов та їй відомо зміст позовних вимог [PERSON] . Проте згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), обов`язок доведення укладення спірної угоди покладається саме на позивачку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову». Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed