Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фіансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 330427282. За договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 право вимоги до відповідача за спірним кредитним договором перейшло до ТОВ «Таліон плюс». У свою чергу, між ТОВ «Таліон плюс» та позивачем 20.10.2022 укладено Договір факторингу №20102022. Позивач стверджує, що відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 до Договору факторингу №20102022, позивач набув права грошової вимоги до відповідача у розмірі 24 532,15 грн, з яких 11 449,11 грн розмір заборгованості за основною сумою боргу; 13 083,04 грн - розмір заборгованості за відсотками. Позивач вказує, що відповідач був повідомлений про заміну кредиторів, однак після повідомлення про це не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісних кредиторів. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 330427282 у розмірі 24 532,15 грн, з яких 11 449,11 грн розмір заборгованості за основною сумою боргу; 13 083,04 грн - розмір заборгованості за відсотками. Також позивач просить стягнути на його користь понесені судові витрати. Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 28.10.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач в особі свого представника адвоката Яреська Т.В. подав відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не визнає повністю. Свою позицію сторона відповідача обґрунтовує тим, що у позивача відсутнє право вимоги за кредитним договором з огляду на те, що спірний кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем був укладений 31.08.2021, тоді як Договір факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено 28.11.2018, тобто до укладення кредитного договору. Додаткова угода №26 від 31.12.2020 до указаного Договору факторингу також була укладена до укладення кредитного договору. Відповідач зауважує, що на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником, а відтак, на думку відповідача, неможливо передати право вимоги за кредитним договором, який не укладений на момент укладення договору факторингу. Відповідач в особі свого представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Позивач у судове засідання свого представника не направив. У позовній заяві просив здійснювати розгляд справи без участі представника позивача. Представник відповідача взяв участь у справі в режимі відеоконференції, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Представник відповідача визнав, що відповідач [PERSON] дійсно уклав кредитний договір № 330427282 з ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", за яким отримав 14 500,00 грн споживчого кредиту на строк 140 днів, які витрачав на власний розсуд. Відповідач частково здійснював погашення цього кредиту, однак дійсню порушив умови спірного кредитного договору щодо строку погашення. Представник відповідача зазначає, що спірний кредитний договір та графік платежів як додаток до договору, відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Жодних додаткових угод, у тому числі щодо продовженя строку користування кредитом, відповідач ніколи не підписував. При цьому представник відповідача звернув увагу, що строк кредиту - 140 днів - закінчувався 17.01.2022, отже взагалі не було підстав для підписання 24.10.2021 та 05.11.2021 будь-яких додаткових угод про продовження строку кредиту. Також представник відповідача звертав увагу на п. 8.2 договору факторингу від 28.11.2018, укладеного між кредитодавцем та ТОВ «Таліон плюс», відповідно до умов якого строк його дії до 31.12.2021. Позивач мав можливість і зобов`язаний був подати всі наявні докази, однак докази пролонгації цього договору не надав. Отже кредитодавець вже не мав права 25.01.2022 передавати на користь ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до відповідача на підставі Реєстру прав вимоги №170 від 25.01.2022. Сторона відповідача стверджує, що оскільки ТОВ "Таліон плюс" не набуло права вимоги до відповідача за спірним кредитним договором, то в подальшому ТОВ "Таліон плюс" не могло відступити ці права вимоги позивачу за договором факторингу від 20.10.2022 № 20102022. Отже, відповідач в особі свого представника визнав, що у нього існує борг перед кредитодавцем ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", однак у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем. Власний розрахунок заборгованості сторона відповідача не надала, оскільки вважає, що позивач не має права позиватися за цим договором. На думку представника відповідача, позивач не набув права вимоги до відповідача, як і не мав права нараховувати власні відсотки за користування кредитом, у тому числі поза межами строку дії кредиту. З`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши позицію сторони відповідача, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини. 31.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Договір №330427282, за яким Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит на суму 14 500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності на 140 днів під щоденну процентну ставку 0,69 % (дисконтна процентна ставка), яка застосовується за умови сплати платежів за кредитом згідно з Графіком платежів. У іншому випадку застосовується щоденна процентна ставка у розмірі 1,30%. Позичальник зобов`язався повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов Договору. Спірний кредитний договір та графік платежів як додаток до нього підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що визнав відповідач. Отже, між кредитором та відповідачем був укладений кредитний договір строком до 17.01.2022. Оскільки відповідач визнав, що належним чином свої зобов`язання за цим договором не виконував, то кредитор мав право нараховувати відсотки за ставкою 1,3% у день. Позивач стверджує, що 24.10.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Додаткову угоду до Договору №330427282 від 31.08.2021, за якою сторони у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника дійшли згоди про продовження строку, на який було надано кредит, на одинадцять днів. Також позивач стверджує, що 05.11.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Додаткову угоду до Договору № 330427282 від 31.08.2021, згідно з якою сторони продовжили строк кредиту ще на дванадцять днів. Суд погоджується з позицією сторони відповідача стосовно недоведеності укладання цих додаткових угод, оскільки на наданих позивачем копіях цих докуметів відсутні відомості про їх підписання відповідачем. Також суд погоджується з твердженням сторони відповідача про те, що спірний кредитний договір був укладений 31.08.2021 на 140 днів, тобто до 17.01.2022, отже не було підстав для продовження додатковими угодами від 24.10.2021 та 05.11.2021 строку, на який було надано кредит. У матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 31.08.2021 на суму 14 500,00 грн, згідно з яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило переказ коштів за Договором №330427282 від 31.08.2021 [PERSON] на платіжну картку № [NUMBER] . Представник відповідача визнав отримання відповідачем цієї суми кредиту. З розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором вбачається, що відповідач зобов`язання за кредитним договором виконав частково, сплатив 14.09.2021 заборгованість у розмірі 3 325,45 грн, 30.09.2021 - у розмірі 2 325,45 грн, 12.10.2021 - у розмірі 2 325,00 грн, 24.10.2021 у розмірі 948,00 грн, 08.11.2021 у розмірі 948,00 грн. Усього відповідач сплатив на користь кредитодавця 8 872,35 грн (а.с. 31) . З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 25.01.2022, тобто на дату продажу кредиту на користь ТОВ "Таліон плюс", заборгованість за кредитним договором складала 22 597,23 грн, з якої 11 449,11 грн тіло кредиту, 11 148,12 грн відсотки. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) укладено Договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, визначені у відповідних Реєстрах прав вимог, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. У Додатковій угоді № 26 від 31.12.2020 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 сторони дійшли згоди викласти текст Договору у новій редакції. Згідно п. 2.1 розділу 2 Договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (у редакції від 31.12.2020) визначено, що під правом вимоги розуміються права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за Кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Пунктом 1.2 Договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних Додатках до цього Договору, а саме в Реєстрах прав вимог. Відповідно до п. 1.5 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (у редакції від 31.12.2020) визначено, що Реєстр прав вимог означає перелік Прав вимог до боржників, що відступається за цим Договором. Форма Реєстру прав вимог наведена в Додатку № 1 до цього Договору. Відповідно до п. 8.2 строк дії цього договору до 31.12.2021. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги №170 від 25.01.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, від кредитодавця ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ«Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №330427282 від 31.08.2021 на загальну суму 22 597,23 грн (а.с. 21). 20.10.2022 між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено Договір факторингу № 20102022. Згідно з п. 4.1 Договору право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному Додатку. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до Договору факторингу № 20102022 від ТОВ «Таліон Плюс» до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 24 532,15 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 11 449,11 грн, заборгованість за відсотками 13 083,04 грн. (а.с. 30). Розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «Таліон плюс», наявний у матеріалах справи (а.с. 33). Згідно із цим розрахунком відповідач у період з 25.01.2022 до 21.10.2022 кредит не погашав. За цей період відповідачу до суми відсотків, яка була раніше визначена кредитодавцем у розмірі 11 148,12 грн (а. с. 31), додатково нараховано заборгованість у розмірі 1 934,92 грн. Вирішуючи спір по суті, суд застосовує такі норми законодавства. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У ст. 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом ч. ч. 3, 4, 6 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства та дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку, що 31.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено договір № 30427282 у формі електронного документа. У цьому договорі сторони визначили істотні умови, зокрема, розмір кредиту - 14 500,00 грн, строк кредитування - 140 днів, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядок повернення кредиту. 31.08.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 14 500,00 грн на банківську карту відповідача. Ці обставини сторона відповідача визнала. Ще до укладання спірного кредитного договору з відповідачем між кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, строк дії якого закінчився 31.12.2021. Ураховуючи строк дії договору факторингу до 31.12.2021 (п. 8.2 договору), необхідно дійти висновку, що Реєстр прав вимоги №170 від 25.01.2022 був підписаний між кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» після закінчення строку дії договору факторингу. Ураховуючи пункти 1.2, 1.5 договору факторингу від 28.11.2018 необхідно дійти висновку, що 25.01.2022 кредитодавець не міг передати права вимоги за спірним кредитним договором, оскільки Реєстр прав вимог як додаток до договору не може набути юридичної сили, оскільки був підписаний після закінчення строку дії самого договору факторингу. Доказів пролонгації цього договору позивач не надав, хоча мав таку можливість та за вимогами ЦПК України на підтвердження своєї позиції мав додати до позову всі наявні докази, які існують на дату подання позову. Ураховуючи, що ТОВ «Таліон Плюс» не могло 25.01.2022 набути права вимоги до відповідача, то ці права вимоги ТОВ «Таліон Плюс» не могло в подальшому передати на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором факторингу №20102022 від 20.10.2022. З огляду на наведені обставини та наявні докази у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довів тієї обставини, що у спірному кредитному договорі відбулась заміна кредитодавця на підставі укладених договорів факторингу. З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн та витрат відповідача на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову витрати позивача щодо сплати судового збору відшкодуванню не підлягають. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу на користь відповідача в розмірі 10 000,00 грн суд зазначає таке. На підтвердження понесення цих судових витрат відповідач надав суду копію договору № 24215 про надання правничої допомоги від 23.11.2024, додаток № 2 до цього договору від 06.11.2025, Акт приймання-передачі послуг № 1 від 17.11.2025 та детальний опис робіт (наданих послуг) за цим договором. У додатку № 2 до договору вказано (пункти 1 та 2), що за надання правничої допомоги щодо супроводження судової справи №699/1549/25 в суді першої інстанції [PERSON] має оплатити на користь адвоката Яреська Тараса Віталійовича фіксовану суму 10 000,00 грн. У матеріалах справи міститься Акт приймання-передачі послуг № 1 від 17.11.2025, у якому зафіксовано, що адвокатом були надані послуги щодо надання правничої допомоги щодо супроводження судової справи №699/1549/25 в суді першої інстанції вартістю 10 000,00 грн. Також відповідач та його представник підписали та надали суду детальний опис робіт (наданих послуг) за цим договором. Ці докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу були приєднані до відзиву на позов та доставлені до електронного кабінету позивача 18.11.2025. Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18). До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved