Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Круць В.М., звернувся у листопаді 2024р. в суд з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.06.2013 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м.Миколаїв від 14.09.2022р.. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , місце проживання дитини судовим рішенням не визначалось. Згідно судового наказу від 18.10.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі ? частки від доходу, який виконується платником аліментів добровільно, без виконавчого провадження. З дня запровадження в Україні воєнного стану батько з сином виїхав 24.02.2022р. з м.Миколаїв спочатку в Чернівецьку область, а з літа 2023 року у м.Івано-Франківськ, і з того часу дитина фактично проживає з батьком. 06.02.2024р. [PERSON] зареєстрував шлюб з іншою жінкою і проживають всі разом в с.Крихівці, а матір дитини не бере участі у вихованні [PERSON] та його забезпеченні, натомість сином повністю опікується батько, обстежує стан здоров`я, займається питаннями освіти, розвитку дитини. Ухвалою Івано-Франківського міського суду (суддя Мелещенко Л.В.) від 12.11.2024р. дану справу було передано до Заводського районного суду м.Миколаїв. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаїв (суддя Скоринчук К.М.) від 27.01.2025р. цивільну справу передано до Івано-Франківського міського суду. Ухвалою від 28.02.2025р. (суддя Польська М.В.) прийнято до провадження справу та призначено підготовче засідання. 01.04.2025р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій вимоги заперечила. Вказала на те, що доводи позивача, що син постійно з 24.02.2022р. проживав з батьком є неправдивими. Дійсно з першого дня вторгнення рф по травень 2022р. батько з сином пропав в невідомому напрямку і така поведінка чоловіка, шлюб з яким було припинено було у вересні 2022р., щодо приховування місця дитини та не вихід на зв`язок спричинило стрес та хвилювання. З травня 2022р. мати з сином проживали у м.Івано-Франківськ, а всі докази подані до позову щодо місця проживання дитини з батьком з травня 2022 року по жовтень 2024року не відповідають дійсності, конфлікту щодо спілкування та проживання дитини періодично з обома не було між колишнім подружжям. В жовтні 2024року відповідач знову прийняв самостійно рішення більше сина не повернути матері сказавши, що вона більше не буде спілкуватися з дитиною та бачити його, [PERSON] теж заборонив спілкуватися з матір`ю. Син бажає проживати з мамою, написав записку таємно від батька про це, спілкуються теж таємно, бо син не хоче, щоб тато знав, від чого страдають обоє. Відповідач не зверталась до виконавчої служби щодо примусового стягнення аліментів за судовим наказом, оскільки позивач самостійно оплачував відповідачу незначні кошти щомісяця, питання скільки б становило ? доходу за судовим рішенням не цікавилась у платника аліментів. Батько сина самостійно зареєстрував обстеження хлопчика в приватній лікарні, хоча він уже був зареєстрований матір`ю у державній лікарні для належного обстеження здоров`я. Батько у 2024 році зареєстрував дитину на різні заняття для здобуття додаткових навичок у навчанні та розвитку, але це в інтересах дитини зі сторони батька, а не свідчення того, що мати не опікується дитиною. Свої обов`язки материнські щодо [PERSON] відповідач не припинила, проте саме поведінка позивача унеможливлює належне виконання таких. Щодо участі у навчанні сина в ліцеї, то тільки після прийому та звернення мами до директора школи, класний керівник (яка змінилася з попереднього) долучила маму у групу батьків, оскільки без втручання директора поведінка класного керівника не відповідала інтересам матері та дитини. 04.04.2025р. надійшов відзив на позов від представника позивача 24.04.2025р. надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідача. 07.05.2025 року [PERSON] звернулася з позовом до суду до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на початку повномасштабного вторгнення рф [PERSON] таємно виїхав з міста забравши дитину без її згоди, оскільки саме в той час подружжя мало конфлікт на побутовому рівні, позивач залишилася в місті по догляду саме бабусі відповідача, з якою виїхати одразу не змогла. Місця перебування чоловіка з дитиною не знала і тільки через друзів з часом дізналася, що він разом з іншою жінкою та дитиною перебуває в Чернівецькій області. Через бажання сина спілкуватися з матір`ю, колишнє подружжя відновило смс-листування та спілкування по телефону. У квітні 2022 року [PERSON] виїхала також з м.Миколаїв у м.Івано-Франківськ. Зареєструвалась з дитиною як ВПО, найняла в оренду житло в м.Івано-Франківськ та почала проживати з сином там (дитина навчалась онлайн з Миколаївським ліцеєм, а з серпня 2023 року у ліцеї в м.Івано-Франківськ), працевлаштувалась. З колишнім чоловіком спільно вирішували різні питання, він фінансово допомагав десь близько пів року (оплачували на половину орендоване житло), потім перестав допомагати, одружився вдруге. Дитина до літа 2024 року бачилась з батьком, проживала з мамою, а інколи по домовленості з батьком, жодних непорозумінь щодо дитини та місця проживання сина між колишнім подружжям не було до жовтня 2024 року. З цього періоду відповідач перешкоджає позивачу брати участь у вихованні та спілкуванні її з сином. Дитина бажає проживати з мамою. Ухвалою від 09.05.2025р. (суддя Мелещенко Л.В.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за №344/8052/25. 04.06.2025р. надійшов відзив на позов від представника відповідача у справі №344/8052/25. Ухвалою від 09.06.2025р. було об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів, з справою позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, надано справі загальний номер 344/20152/24. Ухвалою суду від 30.06.2025р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 02.10.2025р. від представника Органe опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надійшло рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.09.2025р. №1051 про надання висновку у цивільній справі щодо визначення місця проживання дитини. 04.11.2025р. надійшла заява від [PERSON] про забезпечення позову, оскільки 03.11.2025р. надійшло від колишнього чоловіка на її телефон повідомлення про виїзд його з дитиною за кордон та самостійне прийняття ним рішення про переведення дитини на сімейну форму навчання без згоди матері, син 03.11.2025р. у школу не з`явився, на зв`язок з мамою не виходить взагалі. Ухвалою від 05.11.2025р. заяву про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходів забезпечення позову шляхом встановлення тимчасового обмеження/заборони виїзду за межі України дитині [PERSON] , 2013 р.н., без згоди матері [PERSON] у супроводі батька [PERSON] . У судових засіданнях представник позивача [PERSON] позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів підтримав, просив його задовольнити, щодо позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю просив відмовити. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів, стосовно її позову до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю просила задовольнити. Додатково зазначила, що з 03.11.2025 року жодного зв`язку від дитини немає, де перебуває дитина їй не відомо, син школу не відвідує, звернулась додатково у правоохоронні органи щодо цього. Представник третьої особи ООП підтримала позов [PERSON] та рекомендувала визначити місце проживання сина з матір`ю, як і висловлено позицію у висновку, наданого в суд. Суд, отримавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, заслухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів, натомість позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю слід задовольнити, враховуючи таке. 07.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який розірвано за позовом [PERSON] (поданого нею у жовтні 2021 року) рішенням Заводського районного суду м.Миколаєв від 14.09.2022р., яке набрало законної сили 17.10.2022 року (а.с.9 т.1). Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , місце проживання дитини судовим рішенням при розірванні шлюбу не визначалось. Згідно судового наказу судді Заводського районного суду м.Миколаєв від 18.10.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] вирішено стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ? частки від доходу, до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ не пред`являвся стягувачем до примусового виконання, так як виконувався платником аліментів добровільно без виконавчого провадження, про що свідчать надані копії квитанцій [PERSON] , а саме у розмірі 2500грн. починаючи з жовтня 2021р. по травень 2022р. (а.с.12-18 т.1). Даний факт не заперечується [PERSON] , однак зазначено, що дана сума коштів була визначена платником самостійно і це ймовірно набагато менше ніж визначено судовим рішенням. Загальновідомий факт про початок воєнного стану з 24.02.2022 року через повномасштабне вторгнення держави-агресора рф на територію України. Сторони проживали в м.Миколаїв Миколаївської області. У перший день вторгнення 24.02.2022 року [PERSON] разом з сином [PERSON] , 2013 р.н. виїхали з міста, в якому до цього були зареєстровані та проживали, [PERSON] виїхала з м.Миколаїв пізніше, приблизно через 2 місяця, це визнається сторонами, однак по різному трактуються прийняті ними рішення та пов`язані з цим події щодо виїзду батька саме з дитиною з Миколаївської області. Так, [PERSON] , який брав участь тільки у судовому засіданні 16.10.2025р., коли судом було розпочато стадію пояснень та з`ясовувалась думка 12-ти річної дитини стосовно спору (попередньо та в подальшому участі в судових засіданнях він не брав, його інтереси представляв адвокат), суду пояснив, що виїхав 24.02.2022р. в Чернівецьку область з повідомленням матері дитини і син чотири роки вже живе саме з батьком (за різними адресами, які змінювались як ВПО, з лютого 2022р. в Чернівецькій області, а влітку 2023 року він переїхав в м.Івано-Франківськ), колишня дружина участі в вихованні та утриманні не бере, психологічно погано впливає на дитину, 06 лютого 2024 року він одружився з [PERSON] та разом в новій сім`ї виховують дітей в т.ч. [PERSON] , дбають про нього. [PERSON] суду пояснила, що чоловік 24.02.2022р. взяв дитину нібито поспілкуватися і вже не повернув, на дзвінки повідомив, що скаже їй, де син, як захоче. В квітні місяці 2022 року вона також, як ВПО, прибула в м.Івано-Франківськ і на прохання колишній чоловік привіз сина у м.Івано-Франківськ, де зняла в оренду житло і там проживала з дитиною до жовтня 2024 року, жодних перешкод чи непорозумінь вже щодо спілкування та перебування дитини не виникало. Як свідчить надана переписка по мобільному телефоні, станом на 29.03.2022р. сторони вже спілкувались по телефону в т.ч. і щодо сина (а.с.176-188 т.1) Як вбачається з матеріалів справи, 01.05.2022р. та 13.05.2022року [PERSON] та [PERSON] , 2013р.н. було видано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою [ADDRESS] (а.с.16 т.3). Натомість за доказами наданими представником [PERSON] , [PERSON] отримав тільки 07.09.2022 року від УСЗН Чернівецької РДА документ довідку переселенця щодо фактичного місця проживання в с.Черепківці його та сина [PERSON] , 2013р.н. (а.с.22 т.1). Тобто дитина зареєстрована як ВПО як за адресою проживання матері з травня 2022року в м.Івано-Франківську, так і за адресою тимчасової реєстрації батька у Чернівецькій області з вересня 2022 року. З пояснень [PERSON] з Чернівецької області він переїхав до м.Івано-Франківськ влітку 2023 року. Даних місця проживання та адреси ні в Чернівецькій області, ні в Івано-Франківській області до березня 2024 року він до матеріалів справи не надавав (договір на оренду квартири по [ADDRESS] з червня 2022р. укладено не з [PERSON] ), однак в подальшому починаючи з 10.03.2024 року по 10.09.2024р. та з 22.10.2024р. по 22.10.2025р. були укладені орендарем [PERSON] договір оренди житла в с.Крихівці м.Івано-Франківськ (а.с.25-31 т.1). Станом на лютий 2025 року [PERSON] в Івано-Франківській міській територіальній громаді як внутрішньо переміщена особа не перебував та не перебуває і на даний час (а.с.20 т.3). При цьому, [PERSON] підтвердила, що деякий час [PERSON] проживав у м.Івано-Франківську після повернення з Чернівецької області, а потім почав проживати в с.Крихівці м.Івано-Франківська до листопада 2025 року. При цьому, суд критично оцінює наданий представником [PERSON] . Акт обстеження матеріально-побутових умов про те, що [PERSON] станом на 30.08.2024р. проживав у Верховинському районі Івано-Франківської області у будинку матері нової дружини [PERSON] , разом з двома її дітьми, новонародженою їхньою спільною дитиною [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , 2013р.н. (а.с.24 т.1). Такий Акт обстеження умов не містить ні період проживання ні факт реєстрації його як ВПО чи реєстрації (прописки) тощо, а ймовірно отриманий для додаткового доказу, щодо виховання сина батьком і з записом представників селищної ради, що «матір дитини не проживає з дитиною, не бере участі у вихованні дитини». Окрім того, як вже зазначено [PERSON] у серпні 2024р. вже орендував житло та проживав у с.Крихівці і, якщо це був літній період, коли дитина не на навчанні, вони могли тимчасово перебувати в гостях в межах області, проте це не підтверджує факт проживання там. Отже, суд вважає, що належними доказами підтверджено місце проживання дитини [PERSON] разом з своєю матір`ю саме з травня 2022 року за адресою [ADDRESS] . Попередньо, [PERSON] з вересня 2020 року був зарахований до Миколаївського ліцею №19 Миколаївської міської ради в перший клас, з навчального закладу хлопчик був відрахований 13.08.2023 року у зв`язку із зарахуванням його до ліцею №13 Івано-Франківської міської ради за заявою батька [PERSON] , якому видано особову справу учня та медичну картку (а.с.22-23 т.3). Класний керівник виготовляючи характеристику дитини, зазначила, що вихованням [PERSON] займались батьки. В школу та зі школи забирала мама, рідше батько та бабуся. Після переходу на дистанційне навчання (тобто з періоду повномаштабного вторгнення держави-агресора) мама часто перекладала відповідальність за пропуски та невиконання завдань дитиною на батька. 18.07.2023р. на підставі заяви [PERSON] , [PERSON] був зарахований учнем 4 класу ліцею №13 Івано-Франківської міської ради, як ВПО (а.с.149 т.1, 24-26 т.3). 24.04.2024р. ліцей №13 Івано-Франківської міської ради за підписом директора та класного керівника надав довідку-інформацію на учня 2023-2024 навчальних років [PERSON] , в якій зазначено, що з класним керівником дитини підтримує контактний зв`язок батько [PERSON] , цікавиться шкільним життям дитини, бере активну участь у виховних заходах класу, відвідує батьківські збори, мати участі не бере (а.с.45 т.1, 27-28 т.3). 18.10.2024р. ліцей №13 Івано-Франківської міської ради за підписом директора та класного керівника надав аналогічну довідку-інформацію на учня 2024-2025 навчальних років [PERSON] (а.с.46 т.1). У березні 2025 року директор ліцею на запит ООП надала інформацію про те, що хлопчик живе у сім`ї батька, батько приділяє належну увагу навчанню дитини, спілкується з вчителями та класним керівником, бере активну участь у виховних заходах классу, відвідує батьківські збори. В кінці жовтня місяця 2024 року мати дитини [PERSON] спілкувалася з класним керівником, про інші відвідування матері ліцею, кланий керівник не знає. За результатами бесіди практичного психолога з [PERSON] встановлено, що він дорожить стосунками та спілкування з кожним з батьків. Усвідомлює, що сім`я розпалася і хоче попередніх відносин в родині. Готовий жити в родині батька, а вихідні і святкові дні проводити з матір`ю. У листопаді 2024 року хлопчик [PERSON] власноручно написав, що хоче жити з мамою (а.с.29 т.3), даний доказ надала [PERSON] до матеріалів справи і пояснила, що син самостійно виявив намір скласти таку заяву-записку. У судовому засіданні при з`ясування думки дитини, [PERSON] висловив бажання проживати з батьком, проте не заперечив і бажання спілкуватися з матір`ю. Щодо медичного підтримання стану здоров`я дитини, то його мати [PERSON] пояснила суду, що у хлопчик обстежувався в державних закладах, де поставила в реєстр для догляду, в т.ч. обстеження сина в липні 2023 року для початку навчального процесу (а.с.30-31 т.3). Натомість батько дитини [PERSON] надав суду надання медичних послуг [PERSON] товариством з обмеженою відповідальністю «Вайс Клінік» у супроводі батька дитини в вересні 2023р., лютому 2024 року (а.с.32-44 т.1). У вересні 2024р. батько записав хлопчика у комп`ютерну академію, у мистецьку студію (а.с.47,55 т.1). Зі звернень [PERSON] до поліції в листопаді 2024 року вбачається, що колишній чоловік [PERSON] протягом тривалого часу перешкоджає заявниці у спілкуванні та вихованні спільного сина [PERSON] . При цьому, опитаний [PERSON] вказав, що з квітня 2024р. проживає з сином [PERSON] . Що між колишнім подружжям було узгоджено, що дитина проживатиме з батьком і він перешкод у спілкуванні матері з сином не створює. Повідомив і про те, що звернувся до суду про припинення сплати аліментів (а.с.139-142 т.1). Отже, [PERSON] підтвердив правоохоронним органам те, що проживав з сином з квітня 2024 року, а не як зазначено в позові та його поясненнях в судовому засіданні - з лютого 2022 року. З переписки через мобільний додаток між колишнім подружжям вбачається їх різна спроможність фінансово утримувати сина (а.с.33-43 т.3) і ,як зазначала [PERSON] це і стало певною маніпуляцією зі сторони колишнього чоловіка. Відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.09.2025р. №1051 про надання висновку у цивільній справі щодо визначення місця проживання дитини, ООП вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матірю [PERSON] (а.с.38-46 т.2). Під час розгляду судом цивільної справи, 03.11.2025р. [PERSON] повідомив смс-повідомленням [PERSON] про виїзд його з дитиною за кордон та самостійне прийняття ним рішення про переведення дитини на сімейну форму навчання без згоди матері, син 03.11.2025р. у школу не з`явився (а.с.65 т.2). На час завершення розгляду даної цивільної справи мати з дитиною спілкуватися не має можливості, місце перебування дитини їй не відоме. Свідки [PERSON] (знайома [PERSON] з березня-квітня 2023 року) суду пояснила, що працює поряд з [PERSON] , часто бачила, як вона приводила в перукарню, де працює, свого сина, бачила як і гуляли разом мама з дитиною, а близько року дитину не бачила з мамою і на запитання з`ясувалось, що тато не віддає дитину і не дозволяє бачитись. Свідок [PERSON] (знайома [PERSON] з травня 2022 року) пояснила, що [PERSON] працює в перукарні разом зі свідком, до осені 2024 року батько періодично хлопчика привозив до мами на роботу зі школи, після чого колишній чоловік перестав давати дитину мамі взагалі. [PERSON] часто заходила на вихідні з дитиною до осені 2024 року, як йшли в кіно чи на ринок, поліклініку чи інші потреби. Свідки підтвердили тісні та хороші відносини між мамою та сином. За нормами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків, а при досягнення 10р., також і за згодою самої дитини, при цьому якщо батьки проживають окремо, то місце проживання дитини, яка досягне 14 років буде визначатися нею самостійно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19). У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Проте, під час розгляду судом даної цивільної справи, доведено, що поведінка [PERSON] була спрямована на безпідставне усунення матері від спілкування та проживання з сином з незалежних від неї обставин, а з осені 2024 року його поведінка спричинила повний розрив зв`язку дитини з матір`ю, це підтверджено і тим, що після приведення батьком дитини в судове засідання у жовтні 2025 року для з`ясування думки хлопчика, яка ймовірно сформувалась після остаточного розриву зв`язку з матір`ю через поведінку саме батька дитини, [PERSON] повідомив про виїзд його з дитиною за кордон без відома та згоди матері [PERSON] . І дані обставини стосовно недобросовісної поведінки [PERSON] мають істотне значення стосовно інтересів дитини, зокрема не врахування ним інтересів дитини щодо матері та створення перешкод матері щодо участі в житті дитини, підтвердження відсутності взаєморозуміння між батьками і дитиною через таку поведінку, самостійне рішення батька щодо припинення навчання дитини, при цьому під час воєнного стану в державі Івано-Франківська область не знаходиться на лінії проведення бойових дій і найбільшої активності держави-агресора на даній території. Відповідно оскільки позовні вимоги [PERSON] стосовно визначення місця проживання дитини з ним не підлягають до задоволення, вимога про припинення аліментів є похідною щодо особи, з якою буде визначене місця проживання дитини. У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати з врахуванням вимог ЦПК України залишаються за позивачем. Тому витрати за позовом [PERSON] не стягуються. Також, позивачем за позовом [PERSON] було оплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с.46 т.3), який при задоволенні даного позову підлягає стягненню з відповідача [PERSON] .. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст. ст. 141, 160-161 СК України та

Outcome: approved