Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про визнання часток майна, що знаходиться у спільній власності, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визначити частки по 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що 26.08.1995 року сторони зареєстрували шлюб. За час проживання в шлюбі подружжя набуло право спільної сумісної власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка під вищевказаним будинком перебуває у власності територіальної громади Лубенської міської ради Полтавської області. 06.12.2012 року між колишнім власником 1/2 будинку [PERSON] та власницею іншої частини будинку [PERSON] та Лубенською міською радою було укладено Договір оренди землі відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка несільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5310700000:06:081:0005, загальною площею 0,1000 га., на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - житловий будинок та господарчі будівлі, договір укладався терміном на п`ять років. Заочним Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.03.2014 року по справі №539/615/14-ц, шлюб між подружжям було розірвано. У травні 2025 року у позивача постало питання стосовно розпорядження спірним майном, а саме здійснення реєстрації місця проживання членів родини позивача у будинку, позивач отримав усну відмову в реєстрації членів родини. В зв`язку з тим, що право власності на будинок зареєстровано за відповідачем, вказаний факт унеможливлює безперешкодне розпорядження майном позивачем. Згоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, відповідач відмовив в добровільному поділі майна. Знаходження майна у спільній сумісній власності унеможливлює здійснення позивачем повного обсягу своїх прав щодо розпорядження майном незалежно від волі інших осіб, передбачених ст. 316 ЦК України, в зв`язку з чим позивач вирішив звернутися з даним позовом до суду про визначення часток майна, що знаходиться у спільній власності. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.07.2025 року за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.10.2025 року ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подано заяву про розгляд справи без їх участі, щодо винесення заочного рішення не запереюють. У разі неявки відповідача [PERSON] просять здійснювати розгляд справи за її відсутності, визнавши її дії, які полягають у систематичному поданні заяв про відкладення судових засідань з формальних підстав, зловживанням процесуальними правами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, в черговий раз подала заяву про те, що не має змоги з`явитися в суд у вказану дату, так як працює. Відзиву на позов, письмових пояснень, клопотань про відкладення розгляду справи чи участі у розгляді справи в режимі відеоконференції не подавала. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно п.1. ч.2 ст.44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Одними із засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи, а також неприпустимість зловживання процесуальним правом. Визначення розумного строку наводить ЄСПЛ у п. 25 Рішення «Соломахін проти України» від 24.09.2012 року (заява №24429/03) - що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. При цьому, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалися розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони. (Рішення ЄСПЛ у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27.10.1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996 р.). Крім того, як неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вказана практика ЄСПЛ знайшла своє відображення також і у частині 1 статті 44 ЦПК України, якою встановлено, що учасники судового розгляду та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Відтак, із врахуванням того що відповідач [PERSON] неодноразово подавала заяви про неможливість її участі у судових засіданнях у зв`язку із зайнятістю на роботі, зазначаючи дати коли вона має змогу з`явитися до суду, суд призначав розгляд справи із врахуванням її зайнятості, однак у вказані дати вона не з`являлася, жодними доказами поважність причин своєї неявки не підтверджувала, суд розцінює таку поведінку відповідача [PERSON] , як таку, що містить ознаки зловживання процесуальним правом, відсутність будь якого інтересу щодо результатів розгляду позову, а її дії такими, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та вважає за можливе здійснювати розгляд справи за її відсутності. На підставі вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав передбачених ч.2 ст.247 ЦПК України,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.08.1995 року Сазонівською сільською радою Оржицького району Полтавської області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №5, що підтверджується рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.03.2014 року у справі №539/615/14-ц. За час шлюбу за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку, зазначеного літ. «А-1», житловою площею 46.1 кв.м., загально площею 89,9 кв.м., сараю «В», погребу «Г», сараю «Д», вбиральні «Е», сараю «Ж», вбиральні «З», огорожі №12, житлової прибудови «А1-1», що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу частки житлового будинку серія та номер 2-2349 від 23.08.2013 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №8426384 від 23.08.2013 року та Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №428022386 від 22.05.2025 року. Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.03.2014 року по справі №539/615/14-ц шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої ст. 368 ЦК України. Тобто, вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462 св 18, від 26.03.2021 у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934 св 19. За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А частиною третьої цієї статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] у період зареєстрованого шлюбу, вищевказана частина будинку є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що 1/2 частка житлового будинку, розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, визначивши частки у праві власності на нерухоме майно, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved