Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» Мохир Я.В. звернувся до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким: стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024 в розмірі 32 980 грн. 65 коп.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.06.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Кредитний договір (оферти) №15.06.2024-100000013, на підставі якого відповідачу надано кредит в розмірі 16 000 грн. 00 коп., строк кредитування 140 днів, дата повернення 01.11.2024, процентна ставка фіксована незмінна в розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку кредитування, комісія, повязана з наданням кредитом, складає, становить 20% від суми кредиту та дорівнює 3 200 грн. 00 коп. Представник позивача зазначає, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, перерахував грошові кошти в узгодженому розмірі, однак відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконує, не здійснюючи в повному обсязі передбачені умовами договору перерахування, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 32 980 грн. 65 коп., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». За викладених обставин представник позивача і вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука від 21.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням/викликом сторін. Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука від 06.11.2025 витребувано від ТОВ «Споживчий центр» докази. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, однак, згідно змісту позову та відповіді на відзив, просив розгляд справи проводити без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, його представник адвокат Маханькова І.О. надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без участі сторони відповідача, при ухваленні рішення просила суд врахувати зміст наданого відзиву. Згідно змісту наданого представником відповідача [PERSON] адвокатом Маханьковою І.О. відзиву, остання позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» визнала частково в сумі основного боргу в розмірі 1 161 грн. 49 коп., оскільки відповідачем було часткового погашено суму боргу та на момент звернення позивача до суду залишок неповерненого кредиту становить 1 161 грн. 49 коп. Також представник відповідача вказувала на неправомірність нарахування позивачем комісії в розмірі 3 200 грн. 00 коп., оскільки банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, так як такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник. Окрім того, представник відповідача заперечувала проти стягнення з [PERSON] неустойки в розмірі 7 520 грн. 00 коп., оскільки вважає, що її нарахування суперечить нормам чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача та відповідача на підставі письмових матеріалів справи, із врахуванням думки учасників справи, висловленої в їх письмових заявах. Суд, приймаючи до уваги клопотання представника позивача, зміст відзиву відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступних висновків. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №15.06.2024-100000013, який разом із заявкою кредитного договору від 15.06.2024, пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) від 15.06.2024, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №15.06.2024-100000013 (кредитної лінії), складає кредитний договір. За умовами договору відповідачу був наданий кредит у розмірі 16 000 грн. 00 коп. на строк 140 днів, дата повернення 01.11.2024, процентна ставка фіксована незмінна в розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку кредитування. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Згідно змісту заявки кредитного договору №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №15.06.2024-100000013 (кредитної лінії), відповідач [PERSON] був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. Кредитний договір у вигляді заявки кредитного договору №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №15.06.2024-100000013 (кредитної лінії) складає кредитний договір, підписаний електронними підписами з одноразовим ідентифікатором. Відповідно до пункту 4.1 договору (пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) від 15.06.2024, кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності, кредит надається позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок 5169-36хх-хххх-7094. Згідно із пунктом 6.1 Договору, позичальник зобов`язаний використати кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: повернення кредиту, сплата процентів, комісії у терміни та строки, вказані у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до частин 4, 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартним формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статей 3, 6, 627 Цивільного кодексу України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України визначено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За викладених обставин, із врахуванням вказаних норм чинного законодавства та обставини визнання стороною відповідача факту укладення договору, суд вважає, що відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024 на суму кредиту 16 000 грн. 00 коп. та отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок. При цьому, договір підписаний електронними підписами, використання яких є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Підписанням договору відповідач підтвердив своє вільне волевиявлення на укладення кредитного договору. Грошові кошти в сумі 16 000 грн. 00 коп. були зараховані АТ КБ «Приватбанк» 15.06.2024 о 00:12 на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , який останній вказав у Заявці кредитного договору №15.06.2024-100000013 (Кредитної лінії), що підтверджується квитанцією ID операції 2475899722. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання перед відповідачем виконало в повному обсязі, надавши йому визначені договором кредитні кошти. В судовому засіданні встановлено, що відповідач взяті на себе за кредитним договором зобов`язання перед ТОВ «Споживчий центр» виконав не в повному обсязі, оскільки вніс платежі, передбачені умовами кредитного договору, не в повному обсязі, а саме 28.06.2024 відповідачем здійснено часткову сплату заборгованості на суму 3 556 грн. 38 коп., 13.07.2024 відповідачем здійснено часткову сплату заборгованості на суму 3 716 грн. 38 коп., 27.07.2024 відповідачем здійснено часткову сплату заборгованості на суму 3 716 грн. 38 коп., 10.08.2024 відповідачем здійснено часткову сплату заборгованості на суму 3 723 грн. 87 коп., а всього на суму 14 713 грн. 01 коп. Факт сплати відповідачем [PERSON] грошових коштів в рахунок оплати кредиту за договором №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024 в розмірі 14 713 грн. 01 коп. підтверджено представником позивача ТОВ «Споживчий центр» змістом позову та відповіді на відзив. Згідно наданої представником позивача Виписки по кредитному договору №15.06.2024-100000013 (картки субконто), станом на 01.11.2024 розмір заборгованості відповідача становить 25 460 грн. 65 коп. Відповідно до змісту довідки розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024, заборгованість становить 32 980 грн. 65 коп., яка складається з: основного боргу в розмірі 13 829 грн. 60 коп., процентів в розмірі 11 631 грн. 05 коп., неустойки в розмірі 7 520 грн. 00 коп. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання зобов`язання відповідачем належним чином, що випливає з кредитного договору. Вирішуючи питання щодо суми боргу, яка підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] , суд виходить із наступного. Пунктом 3 кредитного договору №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024 сторони погодили строк кредитування, який складає 140 днів, тобто до 01.11.2024. Пунктом 5 кредитного договору №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024 встановлено розмір процентної ставки 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Тобто, виходячи зі змісту пунктів 3, 5 кредитного договору №15.06.2024-100000013 від 15.06.2024, сума процентів, які підлягають до сплати відповідачем за користування кредитними коштами протягом всього періоду кредитування, становить 22 400 грн. 00 коп., тобто проценти, нараховані в межах строку кредитування (16 000 грн. 00 коп. (сума кредиту) * 1% (проценти за користування кредитом) = 160 грн. 00 коп. (сплата за один день користування кредитом; 160 грн. 00 коп. * 140 днів = 22 400 грн. 00 коп.). Суд приходить до висновку, що з урахуванням часткової сплати відповідачем суми боргу, з останнього на користь позивача підлягає до стягнення сума боргу в розмірі 23 686 грн. 99 коп. (16 000 грн. 00 коп. (борг за тілом кредиту) + 22 400 грн. 00 коп. (нараховані проценти за користування кредитом) - 14 713 грн. 01 коп. (сплачена сума боргу відповідачем) = 23 686 грн. 99 коп.). Суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з відповідача [PERSON] неустойки в розмірі 7 520 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, який доповнений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15 березня 2022 року N 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто, на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, про що зроблено висновок у постанові Верховного суду від 18.10.2023 у справі №706/68/23. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Згідно зі статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, та вважає за необхідне стгнути з відповідача [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Споживчий центр» в розмірі 23 686 грн. 99 коп. Оскільки позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» задоволено на 71,82 % (23 686 грн. 99 коп. задоволена сума до стягнення, при сумі позову 32 980 грн. 65 коп.), суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 1 739 грн. 76 коп. (2 422 грн. 40 коп. * 71,82 %).

Outcome: partial