Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. У жовтні 2025 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» - адвокат Рудзей Ю.В. через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №90902 від 21.07.2019 року у розмірі 25104,50 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 2 423,00 грн., а також суму сплаченої правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 назву змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №90902 від 21.07.2019 року в електронній формі. На підставі зазначеного договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5 000,00 грн, на умовах строковості, поворотності та оплатності, а позичальник зобов`язався повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов, передбачених договором. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, натомість відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк, а тому заборгованість відповідача перед позивачем станом на дату подання позову складає 25 104,50 грн., із яких: 5 000,00 грн. - заборгованість за позикою, 20104,50 грн. - заборгованість за відсотками та комісією за користування позикою. За таких обставин, представник позивача просить суд стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики у сумі 25 104,50 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 423,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.. Рух справи. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Аргументи учасників справи. 25 листопада 2025 року від відповідача[PERSON] через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики №90902 від 21.07.2019 р., у тому числі - нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій. Однак частина умов договору, на підставі яких позивач здійснив відповідні нарахування, є несправедливими, незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, а тому не можуть бути застосовані. Комісія в розмірі 1,4% на день, встановлена пунктом 1.1.2.2 договору, фактично є прихованими процентами, що прямо заборонено Законом України «Про споживче кредитування». Верховний Суд у численних рішеннях (постанови від 21.10.2020 у справі №127/9095/19, від 27.01.2021 у справі №127/33824/19 та ін.) дійшов висновку, що комісії за обслуговування кредиту, які дублюють відсоткову ставку, є несправедливими умовами договору та підлягають визнанню недійсними згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Підвищена комісійна винагорода у розмірі 3% на день (п.5.3 договору) є економічно необґрунтованою та такими, що порушує принципи добросовісності та розумності (ст.3, 509 ЦК України). Річний еквівалент цієї «комісії» становить понад 1000%, що суперечить правовій позиції Верховного Суду про недопустимість штрафних санкцій, які ставлять боржника в явно невигідне становище. Нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення (п.5.4 договору) суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки фактично є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення та встановлює непропорційні санкції. Відповідно до ст. 625 ЦК України після прострочення зобов`язання, боржник сплачує лише: 3% річних та інфляційні втрати. Однак позивач незаконно продовжував нарахування 1,4% щоденної комісії; 3% підвищеної комісії; пені та штрафів, що суперечать законодавству. Граничний строк повернення позики 19.08.2019 р. при цьому, загальний строк позовної давності - 3 роки (ст. 257 ЦК України). Позивач посилається на карантин/воєнний стан, але це неправомірно: зупинення строків застосовується лише до обґрунтованих вимог, а факт виникнення боргу не доведено. Постанова ВС від 24.02.2022 у справі № 758/10335/16-ц: «Карантинне зупинення строків не застосовується до вимог, існування яких не доведено кредитором». Постанова ВС від 14.06.2023 у справі № 753/14455/18: «Позивач зобов`язаний довести не тільки факт спливу строку, а й момент, з якого він почався». Відповідач заявляє про застосування позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України. Позивачем до матеріалів справи додано Акт №90902 наданих послуг правничої допомоги від 01.09.2025 року, яким нібито підтверджується надання адвокатом Рудзеєм Ю.В. послуг на загальну суму 5 000 грн. Зазначений документ не може бути визнаний належним і допустимим доказом понесення судових витрат позивачем з огляду на таке. Позивач заявляє 5000 грн витрат на адвоката, проте: у справі невеликої складності це необґрунтована сума; позовні вимоги є типовими та шаблонними, що підтверджується однаковими пунктами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України такі витрати можуть бути зменшені судом. В акті відсутня деталізація виконаних робіт, що не дозволяє встановити необхідність та розумність витрат. Вказані в акті послуги є загальними, без жодної конкретизації, дати їх фактичного виконання, змісту консультацій, переліку сформованих документів та обґрунтування кількості годин. Такий рівень опису не відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України та практиці ВС, згідно з якою витрати мають бути не лише заявлені, а й доведені як необхідні, розумні та співмірні. Вартість послуг є завищеною та непропорційною предмету спору. 1000 грн за годину роботи та 5000 грн за підготовку типового позову не відповідає критерію співмірності витрат, визначеного ст. 137 ЦПК України. Просить суд відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» повністю або частково. Застосувати строк позовної давності, встановлений ЦК України. Виключити зі складу заборгованості всі незаконні комісії, відсотки після прострочення, пеню та штрафи. Зменшити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України. Відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу як недоведені. Стягнути судові витрати. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представник позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у поданій позовній заяві просив суд розгляд справи здійснювати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, поданий відзив підтримує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 21 липня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено договір позики №90902, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений договором. Згідно п.п. 1.1.1 - 1.1.2.2 договору сума позики 5 000,00 грн.Плата за користування позикою встановлюється у вигляді процентів, що складає 0,01% в день від поточного залишку позики та комісії, що складає 1,4 % в день від початкового розміру позики відповідно п. 1.1.1 Договору. Згідно п. 1.1.3 Договору, нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Відповідно до 1.1.4 Договору, нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики: 19 серпня 2019 року (п.1.1.5). У п.1.3 договору сторони дійшли згоди, що п.п. 1.1.2-1.1.4 договору не застосовується у разі, якщо позичальник повертає позику в той самий день, що і отримання позики позичальник сплачує на користь позикодавця компенсацію в розмірі 100,00 грн. Відповідно до п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою на нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в п. 1.1.5 Договору (19 серпня 2019 року включно). Згідно п. 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль). Внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладення сторонами додаткових договорів (п. 9.1 Договору). Відповідно до пункту 1.2 Договору кошти (позика) надається позичальнику в сумі, що зазначена в п. 1.1.1 Договору в безготівковій формі шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника. Із графіку платежів до договору позики №90902 від 21 липня 2019 року , який підписаний електронним цифровим підписом позичальника слідує, що сума позики становить 5000 грн., проценти за користування позикою 14,50 грн., комісійна винагорода за користування позикою 2030 грн., що на загальну суму становитьт 7044,50 грн., термін платежу до 19.08.2019 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 21 липня 2019 року по 31 липня 2025 року, за відповідачем [PERSON] за договором позики №90902 від 21 липня 2019 року рахується заборгованість у загальному розмірі 25 104,50 грн, яка складається із: - 5 000,00 грн. - сума позики, - 20104,50 грн - заборгованість за процентами та комісії за користування позикою(нарахована за 149 днів), із яких 74,50 грн сума прострочених відсотків та 20 030 грн. - сума прострочених комісій. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Із положень частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №675-VIII) слідує,що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону №675-VIII пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. За змістом частини шостої статті 11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗаконуУкраїни «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII). В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням, умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] уклав договір позики №90902 від 21.07.2019 року в електронній формі, підписавши його електронним цифровим підписом та отримав кредитні кошти в сумі 5000 грн. відповідно до умов укладеного договору позики шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується відповідачем у поданому відзиві, при цьому відповідач зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та комісійну винагороду за користування позикою у порядку, визначеному договором. Після закінчення строку кредитування [PERSON] не повернув позику, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, які доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на законі та договорі позики, заслуговують на увагу і з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за позикою в сумі 5000 грн. Що стосується розміру процентів за користування грошовими коштами та комісійної винагороди за користування позикою, то суд зважає на наступне. Так, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики №90902 від 21.07.2019 року в розмірі 74,50 грн. суму просторочених відсотків та 20 030 грн. - суму прострочених комісій. Вказана заборгованість нарахована за період з 21 липня 2019 року по 16 грудня 2019 року включно. Разом з тим, суд не може погодитися із розміром заборгованості за нарахованими процентами та комісією за користування позикою з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 р. по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування. Так, за умовами Договору, строк повернення позики (термін платежу) 19 серпня 2019 року (п. 1.1.5 Договору). Відповідно до п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою на нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в п. 1.1.5 Договору (19 серпня 2019 року включно). Таким чином, сторони погодили, що строк (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом становить 19 серпня 2019 року. Згідно п. 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль). Внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладення сторонами додаткових договорів (п. 9.1 Договору). В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] ініціював продовження строку договору шляхом укладення сторонами додаткових договорів про внесення зміни та/або доповнень до договору в частині продовження строку повернення позики (термін платежу). Доказів протилежного суду не надано. Таким чином, за умовами Договору, кредит надано до 19 серпня 2019 року (строк кредитування) від дати отримання кредиту позичальником. Враховуючи, що строк кредитування був погоджений сторонами до 19 серпня 2019 року, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку, а також зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять, а відтак розмір процентів підлягає перерахуванню. Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору за період з 21 липня 2019 року по 19.08.2019 року складає 14,50 грн. (тіло кредиту х проценти за користування позикою згідно п. 1.1.2.1 Договору х строк кредитування) та комісійна винагорода за користування позикою становить 2030 грн. Суд також зазначає, що вказана вартість позики (заборгованість за договором) та комісійна винагорода за користування позикою погоджена сторонами відповідно до Графіку платежів, що є додатком до кредитного договору, а також Паспортом позики. З огляду на викладене, нарахування та стягнення процентів та комісійної винагороди за користування позикоюза період з 20.08.2019 року до 16.12.2019 року, поза визначеним кредитним договором строк суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Отже, заборгованість [PERSON] за договором позики №90902 від 21 липня 2019 року, станом на 19.08.2019 року (останній день строку дії договору позики) становить 7044,50 грн., з яких: 5000 грн. - сума позики, 14,50 грн. - проценти за користування позикою, 2030 грн. - комісійної винагороди за користування позикою. Після 19 серпня 2019 року нарахування процентів та комісійної винагороди за користування позикою є неправомірним. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню таз відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 7044,50 грн. Окрім того, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] посилається на те, що позовна давність у три роки щодо стягнення заборгованості сплила 19.08.2022 року, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, застосувавши строк позовної давності. З огляду на викладене, суд вбачає за необхідне вказати наступне. Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року. В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, від 13 липня 2023 року у справі № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року у справі № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/2721/23. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020 року, а позивач звернувся з позовом до суду у жовтні 2025 року. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин першої третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено частково, що становить 28,07% від заявлених вимог. При подачі позову позивачем ТОВ «ФК» Гелексі» сплачено судовий збір в сумі 2423 грн., хоча до сплати підлягало 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2097 від 21.10.2025 р. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 679,74 грн. (2422,40 грн * 7044,50 /25104,50). На підтвердження витрат на правничу допомогу ТОВ «ФК» Гелексі» надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 листопада 2019 року, договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК» Гелексі» та адвокатом Рудзей Ю.В., акт №90902 наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року з детальним описом наданих послуг: правовий аналіз спірних правовідносин, складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, формування додатків до позовної заяви, сума наданих послуг складає 5000 грн. Суд доходить висновку про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути із [PERSON] на корить ТОВ «ФК» Гелексі» понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді у розмірі 1403,03 грн. (5 000 грн * 7044,50 / 25104,50). На підставі викладеного,

Outcome: partial