Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває позовна заява заступника керівника Вінницької окружної прокуратури, що діє в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, до [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державна екологічна інспекція у Вінницькій області про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою водного фонду Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду комунальної власності, розташованою у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг по вул. Береговій у місті Вінниці, шляхом зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 40,3818 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що земельна ділянка, яка є предметом спору, належить до земель водного фонду комунальної власності територіальної громади м. Вінниці та перебуває у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг. Вказана земельна ділянка не передавалася у власність чи користування відповідачу у встановленому законом порядку, жодних правовстановлюючих документів на користування цією ділянкою відповідач не має. Як зазначено у позові, відповідач [PERSON] самовільно зайняла частину земельної ділянки комунальної власності, встановивши на ній споруду, що фактично унеможливлює повноцінне користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою територіальною громадою міста, а також обмежує вільний доступ до водного об`єкта. Прокурор вказує, що такі дії відповідача є незаконними, порушують вимоги земельного та водного законодавства, суперечать публічним інтересам, порушують право власності територіальної громади на землю та створюють перешкоди у здійсненні органом місцевого самоврядування своїх повноважень щодо управління землями комунальної власності. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, прокурор зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у разі, якщо захист таких інтересів не здійснюється або здійснюється неналежним чином уповноваженими органами. На думку прокурора, у даному випадку наявний державний та суспільний інтерес, оскільки незаконне зайняття земельної ділянки водного фонду порушує екологічну безпеку, інтереси територіальної громади та принцип верховенства права. Вінницька міська рада є власником земель водного фонду, у тому числі земель прибережної захисної смуги річки Південний Буг у межах міста Вінниці. За результатами огляду земельної ділянки, проведеного 08 вересня 2023 року в межах кримінального провадження № 42022022110000440, встановлено розміщення споруди на земельній ділянці водного фонду площею 40,3818 кв.м, яка, за твердженням позивача, використовується відповідачем без належних правових підстав та поза межами земельної ділянки, що перебуває у приватній власності [PERSON] . Позивач зазначає, що спірна споруда розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, яка відповідно до вимог земельного та водного законодавства належить до земель водного фонду та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вінниці. Розміщення споруд у межах прибережної захисної смуги допускається виключно за наявності передбачених законом правових підстав та з дотриманням спеціального режиму використання таких земель. Посилаючись на норми Земельного та Водного кодексів України, а також на відсутність будь-яких рішень Вінницької міської ради щодо надання відповідачу у користування чи власність земельної ділянки водного фонду, позивач вважає, що розміщення відповідачем споруди створює перешкоди Вінницькій міській раді у здійсненні повноважень власника щодо користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою. У зв`язку з цим заступник керівника Вінницької окружної прокуратури просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання [PERSON] знести за власний рахунок споруду, розміщену поза межами належної їй на праві приватної власності земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153, відповідно до схеми використання територій, складеної за результатами огляду від 08 вересня 2023 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2025 справа прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження на призначене підготовче засідання. 03.09.2025 року представником відповідача адвокатом Путіліним Є.В. подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог. У відзиві зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 площею 0,0500 га на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2021 року, а також власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 лютого 2021 року. Відповідач зазначила, що у її власності перебувають житловий будинок літ. «А» площею 122,5 кв.м, тамбури літ. п/а, п1/а, тераса «а», навіси «Б», «В», «Д», сарай «Г», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3, вигрібні ями № 4 та № 5. Зазначені об`єкти були набуті разом із житловим будинком та відображені у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок. З технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] від 12 вересня 2018 року вбачається, що навіс під літерою «Д» має розміри 5,80 м на 6,30 м та існував на момент укладення договору купівлі-продажу. Відповідач вказувала, що інших споруд зі сторони річки Південний Буг у її користуванні не перебуває, а споруда, зазначена у технічному паспорті, є тією ж самою спорудою, яку позивач вважає спірною. Разом з тим, відповідач зазначала, що зобов`язання її знести навіс під літерою «Д» є порушенням її права власності, гарантованого статтями 319 та 321 Цивільного кодексу України, а обраний позивачем спосіб захисту є непропорційним. Заступником керівника Вінницької окружної прокуратури подано відповідь на відзив, у якій викладені заперечення на доводи відповідача. У відповіді на відзив зазначено, що відповідно до схеми використання територій, складеної за результатами огляду земельної ділянки 08 вересня 2023 року в межах кримінального провадження № 42022022110000440, спірна споруда має параметри 6,29 м на 6,42 м. Зіставлення зазначених параметрів із даними технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок підтверджує, що навіс під літерою «Д» розміром 5,80 м на 6,30 м фактично є тією ж самою спорудою, яка була зафіксована під час огляду земельної ділянки. У відповіді на відзив наголошено, що зазначена споруда розташована поза межами земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 та знаходиться на самовільно зайнятій земельній ділянці площею 40,3818 кв.м, яка безпосередньо прилягає до земельної ділянки відповідача та фактично використовується нею. Позивач зазначає, що спірна споруда розміщена в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, чим створює перешкоди мешканцям міста у реалізації права на безперешкодний доступ до водного об`єкта. Зазначений факт, на думку позивача, підтверджено матеріалами справи, а також не заперечується представником відповідача. Разом з тим у відповіді на відзив зазначено, що твердження відповідача про порушення її права власності є необґрунтованим, оскільки навіс під літерою «Д» є тимчасовою спорудою та може бути перенесений на земельну ділянку, що перебуває у приватній власності [PERSON] , без позбавлення її права власності на таке майно. Також у відповіді на відзив вказано, що питання законності відведення земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 у власність відповідача не є предметом даного спору. Водночас, за інформацією виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 травня 2024 року, рішення щодо оформлення земельної ділянки, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг та прилягає до земельної ділянки відповідача, Вінницькою міською радою не приймалося. З огляду на викладене у відповіді на відзив зазначено, що розташування навісу, позначеного у технічному паспорті під літерою «Д» розміром 5,80 м на 6,30 м, на самовільно зайнятій земельній ділянці площею 40,3818 кв.м у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг підтверджується доданими до позовної заяви доказами у повному обсязі, а доводи, викладені у відзиві, не спростовують наявності порушень вимог чинного законодавства. У зв`язку з цим прокурор просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ухвали суду від 23.10.2025 підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Також, на виконання ухвали суду від 20.11.2025 КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» надіслало на адресу суду матеріали інвентаризаційної на будинковолодіння по [ADDRESS] , для огляду її в судовому засіданні. Третя особа Державна екологічна інспекція у Вінницькій області залучена до участі у справі у зв`язку з тим, що рішення суду може вплинути на її права та обов`язки у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і водних ресурсів. Прокурор Вінницької окружної прокуратури Константинов А.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання [PERSON] знести за власний рахунок споруду, розміщену поза межами належної їй на праві приватної власності земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153, відповідно до схеми використання територій, складеної за результатами огляду від 08 вересня 2023 року. У судовому засіданні представник Вінницької міської ради Собчук Т.П. просила позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Путілін Є.В. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив. Представник третьої особи Державної екологічної інспекції у Вінницькій області в судовому засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в порядку визначеному законодавством. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Оцінюючи доводи, викладені у позовній заяві, суд виходить з того, що позов подано заступником керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради з підстав порушення публічних інтересів територіальної громади, пов`язаних із незаконним використанням земель водного фонду та прибережної захисної смуги річки Південний Буг у межах міста Вінниці. Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, предметом спору є усунення перешкод у здійсненні Вінницькою міською радою правомочностей власника земельної ділянки водного фонду шляхом зобов`язання відповідача усунути наслідки самовільного зайняття такої земельної ділянки, а саме: знести споруду, розміщену поза межами земельної ділянки, що перебуває у приватній власності відповідача. Судом встановлено, що Вінницька міська рада є органом місцевого самоврядування, який відповідно до статей 13, 14 Конституції України та статей 80, 83, 122 Земельного кодексу України здійснює від імені територіальної громади повноваження власника земель комунальної власності, у тому числі земель водного фонду в межах міста Вінниці. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 12 лютого 2021 року є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 площею 0,0500 га та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] . У власності відповідача перебувають, зокрема, навіси під літерами «Б», «В», «Д», що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12 вересня 2018 року. Разом з тим, відповідно до схеми використання територій, складеної за результатами огляду земельної ділянки 08 вересня 2023 року в межах кримінального провадження № 42022022110000440, встановлено, що навіс, позначений у технічному паспорті під літерою «Д», фактично розташований поза межами земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 та знаходиться на земельній ділянці площею 40,3818 кв.м, яка відноситься до земель прибережної захисної смуги річки Південний Буг. Зазначена обставина підтверджує, що споруда розміщена не в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153, а на земельній ділянці водного фонду, яка перебуває у комунальній власності та використання якої має спеціальний правовий режим. Судом встановлено, що зазначена земельна ділянка водного фонду перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вінниці та жодних рішень щодо її передачі у власність або користування [PERSON] . Вінницькою міською радою не приймалося, що підтверджується листом виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 травня 2024 року. Таким чином, спірна споруда розміщена на земельній ділянці водного фонду самовільно, без правовстановлюючих документів та з порушенням спеціального режиму використання земель прибережної захисної смуги. Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи місцевого самоврядування здійснюють від імені народу права власника в межах, визначених законом. Згідно зі статтями 58, 60, 61 Земельного кодексу України та статтями 87, 88 Водного кодексу України землі прибережних захисних смуг належать до земель водного фонду та мають особливий правовий режим використання. У межах прибережних захисних смуг забороняється будівництво споруд, не пов`язаних з експлуатацією водних об`єктів, а також зайняття таких земель без відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі водного фонду в межах населених пунктів є землями комунальної власності та не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, прямо передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними. Суд враховує, що відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом пред`явлення негаторного позову. У даному випадку Вінницька міська рада як власник земельної ділянки водного фонду вправі вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею шляхом зобов`язання відповідача усунути незаконно розміщену споруду. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що знесення навісу під літерою «Д» порушує її право власності, з огляду на таке. Посилання представника відповідача на те, що спірна споруда є частиною об`єктів нерухомого майна, набутого за договором купівлі-продажу, саме по собі не спростовує факту її розміщення на земельній ділянці, що не перебуває у власності чи користуванні відповідача. Суд зазначає, що наявність права власності на споруду не породжує автоматично права користування земельною ділянкою, на якій така споруда фактично розташована. У відповіді на відзив обґрунтовано зазначено, що навіс під літерою «Д», зазначений у технічному паспорті від 12 вересня 2018 року розміром 5,80 м на 6,30 м, фактично відповідає споруді з параметрами 6,29 м на 6,42 м, зафіксованій під час огляду 08 вересня 2023 року, а не є окремим, новоствореним або невизначеним об`єктом. Суд погоджується з таким висновком, оскільки різниця у параметрах є неістотною та зумовленою особливостями фіксації та вимірювання, що не спростовує ідентичності споруди. Суд також враховує, що у відповіді на відзив підтверджено факт розміщення зазначеної споруди саме поза межами земельної ділянки відповідача, що представником відповідача по суті не заперечується, а лише ставиться під сумнів правомірність обраного позивачем способу захисту. Оцінюючи такі доводи, суд виходить з положень статті 391 Цивільного кодексу України, яка прямо передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, незалежно від того, чи пов`язані такі перешкоди з позбавленням володіння. У даному випадку розміщення відповідачем споруди на земельній ділянці водного фонду об`єктивно позбавляє Вінницьку міську раду можливості вільно розпоряджатися такою ділянкою, а також порушує встановлений законом режим використання прибережної захисної смуги та право мешканців міста на вільний доступ до водного об`єкта. Доводи представника відповідача про те, що заявлені позовні вимоги спрямовані на протиправне позбавлення відповідача права власності, суд визнає необґрунтованими. Як правильно зазначено у відповіді на відзив, предметом позову є не позбавлення права власності на споруду, а усунення порушення публічного інтересу шляхом демонтажу або перенесення споруди з земельної ділянки, яка використовується самовільно. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, втручання у право власності вважається правомірним, якщо таке втручання здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету та є пропорційним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). У даній справі втручання обумовлене необхідністю захисту земель водного фонду та дотримання публічних інтересів територіальної громади. Відповідно до статей 319, 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, однак здійснення права власності не може суперечити закону, порушувати права, свободи та інтереси інших осіб або інтереси територіальної громади. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, право власності на об`єкт нерухомості або споруду не надає її власнику права використовувати земельну ділянку, на якій така споруда розміщена, без належних правових підстав (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц). Судом встановлено, що спірний навіс є тимчасовою спорудою та може бути демонтований або перенесений на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача, без припинення її права власності на майно як таке. Отже, застосування способу захисту у вигляді зобов`язання знести споруду, розміщену на самовільно зайнятій земельній ділянці водного фонду, є пропорційним, законним та таким, що не порушує сутності права власності відповідача. Суд також враховує положення статті 212 Земельного кодексу України, відповідно до яких самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власнику, а усунення наслідків такого самовільного зайняття здійснюється за рахунок особи, яка допустила порушення. Заперечення представника відповідача щодо необхідності дослідження правомірності надання відповідачу земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:03:046:0153 суд вважає такими, що виходять за межі предмета даного спору. Як правильно зазначено у відповіді на відзив, предметом розгляду у цій справі є використання земельної ділянки водного фонду, а не законність набуття відповідачем права власності на іншу земельну ділянку. Суд також бере до уваги, що відповідно до інформації виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 травня 2024 року, рішення щодо надання у користування або власність земельної ділянки водного фонду, на якій розміщено спірну споруду, Вінницькою міською радою не приймалося, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для її використання відповідачем. Відповідно до статей 12, 13, 7681, 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Суд надає оцінку поданим доказам у їх сукупності та приходить до висновку, що докази, подані позивачем, є належними, допустимими та достатніми для встановлення факту самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки водного фонду та створення перешкод у користуванні і розпорядженні нею. Доводи відповідача, викладені у відзиві, не спростовують встановлених судом обставин, а фактично підтверджують, що спірна споруда перебуває у її власності та розміщена за межами земельної ділянки, наданої їй у приватну власність. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання у право власності є допустимим, якщо воно здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету та є пропорційним поставленій меті (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). У даному випадку втручання спрямоване на захист публічних інтересів територіальної громади, дотримання спеціального режиму використання земель водного фонду та забезпечення вільного доступу громадян до водного об`єкта. Щодо дотримання положень ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то слід зазначити, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Досліджуючи в даній справі дотримання принципу законності суд в першу чергу враховує, що втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Обговорюючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства») суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про розпорядження земельною ділянкою та набуття права власності на земельну ділянку на підставі неіснуючих документів, такому суспільному інтересу не відповідає. Отже, судом встановлено, що самовільно зайнята земельна ділянка, на якій розташована самовільно збудована споруда, не перебуває у власності [PERSON] . Земельна ділянка, яка безпосередньо прилягає до земельної ділянки, що належить відповідачу на праві приватної власності, фактично використовується саме відповідачем, що підтверджується, зокрема, протоколом її допиту, складеним у межах проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Судом установлено, що внаслідок самовільного використання відповідачем зазначеної земельної ділянки у власних цілях створюються перешкоди мешканцям територіальної громади міста у реалізації права на безперешкодний та вільний доступ до водного об`єкта. З 21.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення безперешкодного доступу громадян до узбережжя водних об`єктів для загального водокористування», яким законодавчо гарантовано безперешкодний доступ громадян до водних об`єктів. Відповідними змінами статті 47 та 88 Водного кодексу України доповнено положеннями такого змісту: «Забороняється обмеження купання та плавання на човнах, любительського і спортивного рибальства, причалювання до берега у світлу пору доби у зв`язку з перебуванням земельних ділянок прибережних захисних смуг (пляжної зони) у користуванні юридичних або фізичних осіб, крім випадків, передбачених законом». «Громадянам забезпечується безперешкодний та безоплатний доступ до берегів річок та водойм для загального водокористування, крім земель охоронних та санітарно-захисних зон, зон санітарної охорони та особливого режиму використання земель, а також земельних ділянок, на яких розташовані гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди; пансіонати, об`єкти реабілітації, спорту, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори; об`єкти підвищеної небезпеки, природно-заповідного фонду та культурної спадщини». Відповідно до статті 61 Земельного кодексу України, у прибережних захисних смугах та у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється влаштування огорож або інших конструкцій, що перешкоджають доступу громадян до берегів річок, водойм та островів, крім випадків, прямо передбачених законом. Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (у редакції, чинній станом на 15.05.2008), на території об`єкта благоустрою відповідно до затвердженої містобудівної документації можуть бути розташовані будівлі та споруди торговельного, соціально-культурного, спортивного та іншого призначення. Власники таких будівель та споруд зобов`язані забезпечити належне утримання наданої їм у встановленому порядку земельної ділянки, а також можуть на умовах договору, укладеного з балансоутримувачем, забезпечувати належне утримання іншої закріпленої за ними території (прилеглої території) та/або брати пайову участь в утриманні об`єкта благоустрою. Межі закріпленої території та обсяги пайової участі визначає власник об`єкта благоустрою. Судом встановлено, що зазначена земельна ділянка фактично використовується виключно відповідачем, оскільки відсутній будь-який вільний доступ до неї, окрім як через вхід до споруди, розташованої на земельній ділянці, яка належить відповідачу на праві приватної власності. Використання земельної ділянки водного фонду в межах прибережної захисної смуги за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її передачу у користування (оренду) суперечить вимогам статей 125 та 126 Земельного кодексу України, якими визначено, що право власності або користування земельною ділянкою виникає виключно з моменту його державної реєстрації. Таким чином, сукупність установлених судом обставин свідчить про протиправне самовільне зайняття [PERSON] земельної ділянки водного фонду площею 40,3818 кв. м, що належить до земель у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд звертає увагу, що Вінницька міська рада не звернулася за захистом прав територіальної громади до суду, а вжиті нею заходи (звернення про вчинене кримінальне правопорушення) не відновили порушеного права комунальної власності територіальної громади, а тому втручання Вінницької окружної прокуратури з метою відновлення порушених майнових прав територіальної громади шляхом звернення до суду з відповідним позовом є обґрунтованим та необхідним. Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону) є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з статтею 1 Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). У цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення порушеного права територіальної громади в зв`язку з незаконним вибуттям з комунальної власності земельної ділянки та не зверненням органу місцевого самоврядування самостійно за захистом таких інтересів. Таким чином, суд доходить висновку, що доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують обставин, наведених у позові та підтверджених відповіддю на відзив і письмовими доказами, а навпаки підтверджують факт перебування спірної споруди у власності відповідача та її розміщення на самовільно зайнятій земельній ділянці водного фонду. З урахуванням принципів верховенства права, законності, пропорційності втручання у право власності, а також необхідності забезпечення балансу між приватними та публічними інтересами, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь прокурора 9 084 грн. 00 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved