Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

17 червня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Корця С.В. звернувся до суду з позовом, предметом якого є: розірвання договору оренди земельної ділянки площею 3,17 га з кадастровим номером 4825182800:01:000:0204, який зареєстровано у державному реєстрі речових прав 05 жовтня 2018 року за № 140928532, а також стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 37 176 грн 38 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони уклали договір оренди зазначеної вище земельної ділянки. Оскільки починаючи з 2020 року відповідач не сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, позивач змушений звернутися до суду. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, а також зазначає, що строк сплати орендної плати за 2025 рік, відповідно до п. 10 договору оренди, ще не настав. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляді справи без його участі. Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,17 га з кадастровим номером 4825182800:01:000:0204 за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7). Судом також встановлено, що позивач уклав з відповідачем договір оренди вказаної земельної ділянки (а.с. 8-11). За змістом пунктів 8, 10 та 13 Договору, річна орендна плата за користування земельною ділянкою встановлюється в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки та вноситься один раз на рік в термін не пізніше 31 грудня поточного року та у разі невнесення орендарем орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,3 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення. Згідно з п. 35 Договору оренди, дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за рішенням суду, на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором. З Державного реєстру платників податків ДФС України про суми виплачених позивачу за період з 1 кварталу 2018 року по 3 квартал 2025 року доходів слідує, що останній не отримував дохід від відповідача, хоча ТОВ Очаківський райагрохім нараховано: у 4 кварталі 2020 року орендну плату у розмірі 5 461 грн 30 коп.; у 4 кварталі 2021 року - у розмірі 5 461 грн 30 коп., яка фактично не виплачена (а.с. 15-17). 28 травня 2020 року позивачем на адресу відповідача була надіслана заява з проханням припинити господарську діяльність на вказаній земельній ділянці, оскільки відповідач діє недобросовісно орендарем не сплачує орендну плату за користування землею. Вказана заява була залишена без відповіді (а.с. 12). Факт нарахування та не виплати орендної плати позивачу також підтверджується повідомленням ТОВ «Очаківський Райагрохім», в якому [PERSON] запропоновано звернутися до товариства для отримання орендної плати (а.с. 33). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Виходячи з аналізу зазначених норм, слід дійти висновку, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 дійшов висновку, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням викладеного, а також того факту, що судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що відповідачем допущено систематичну (два і більше випадки) несплату орендної плати, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розірвання спірного договору. Вирішуючи вимогу про зобов`язання відповідача провернути спірну земельну ділянку суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. За змістом п. 19 Договору, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. З аналізу правових норм слідує, що вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про розірвання договору оренди землі та передчасною. Оскільки розірвання договору припиняє взаємні права і обов`язки сторін, позовна вимога щодо зобов`язання повернути земельну ділянку є вирішенням спору на майбутнє. При цьому, ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме розірвання договору оренди землі. Вирішуючи вимогу про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати суд виходить з такого. Пунктом 5 договору оренди встановлена нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням індексації у розмірі 82 773 грн 91 коп., а п. 8 річна орендна плата за рік за цим договором становить 4,1% від нормативно грошової оцінки, тобто 3 393 грн 73 коп. Оскільки за змістом п. 10 договору оренди орендна плата вноситься один раз на рік, але не пізніше 31 грудня кожного року, то вимога про стягнення орендної плати за 2025 рік, не підлягає задоволенню, оскільки строк оплати за цей період ще не настав. Таким чином, розмір заборгованості зі сплати орендної плати підлягає задоволенню за період з 2020 року по 2024 рік у розмірі 16 968 грн 65 коп. (3 393,73 Х 5). Щодо стягнення пені суд виходить з такого. За змістом п. 13 договору оренди у разі невнесення орендарем орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,3 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення. Загальна кількість днів прострочення сплати орендної плати: за 2020 рік становить 1 629 днів (з 01 січня 2021 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2021 рік - становить 1 264 днів (з 01 січня 2022 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2022 рік - становить 899 днів (з 01 січня 2023 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2023 рік - становить 534 дні (з 01 січня 2024 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду); за 2024 рік - становить 169 днів (з 01 січня 2025 року по 17 червня 2025 року - день звернення до суду). Розмір пені за період прострочення складає: за 2020 рік 16 583 грн 22 коп.; за 2021 рік 12 867 грн 52 коп.; за 2022 рік 9 096 грн 08 коп.; за 2023 рік 5 436 грн 12 коп.; за 2024 рік 1 720 грн 42 коп., а всього 42 703 грн 36 коп. Разом із тим, суд вирішує спір в межах заявлених позовних вимог, а тому визначає розмір пені, що підлягає стягненню, на рівні 17 708 грн 60 коп.. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (до вимоги про стягнення пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із Законом України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» ЦК України доповнено пунктами 12 - 14. Цими нормами, які набрали чинності 02.04.2020р., передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки, зокрема, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Водночас, судом також враховано, що відповідно до Закону України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» п. 19 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено у новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Аналіз вищенаведеного свідчить про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав довів належними та допустимими доказами факт допущення відповідачем систематичної (два і більше випадки) несплати орендної плати та наявність заборгованості на загальну суму 34 677 грн 25 коп., суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення. Розподіляючи судові витрати, суд враховує, що позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 2 422 грн 40 коп., що підтверджується відповідною платіжною інструкцією, а також заявлено витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. Враховуючи складність справи, перелік наданих послуг, час, необхідний для складання позовної заяви у спорі, суд дійшов висновку, що визначення вартості послуг на рівні 3 000 гривень відповідає критеріям розумності та співмірності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, виходячи з принципу пропорційності відшкодування судових витрат до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2 259 грн 56 коп. судовий збір та 2 798 грн 33 коп. витрати на правничу допомогу, а всього 5 057 грн 89 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial