Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] . Рішенням Виконкому Комінтернівської райради народних депутатів №53-7 від 05.02.1985 р. переоформлено особовий рахунок на квартиру на ім?я виїхавшого сина [PERSON] , позивача [PERSON] на сім?ю з п?яти осіб: [PERSON] наймач, [PERSON] дружина, синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На даний час в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Попри це відповідач [PERSON] не проживає у зазначеній квартирі без поважних причин більше 5 років, за місцем реєстрації з вказаного часу жодного разу не з?являвся, квартирою не цікавиться, витрати пов?язані зі сплатою комунальних платежів не несе, особистих речей в квартирі не має. Зняти з реєстрації відповідача немає можливості, оскільки він відмовляється. Перешкод у користуванні квартирую відповідачу позивачі та інші мешканці квартири не чинять, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житлом не цікавиться та не користується понад 6 місяців. Реєстрація відповідача в спірній квартирі змушує позивача сплачувати за нього комунальні послуги та не дозволяє отримати субсидію. Ухвалою судді від 19.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.10.2025 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. 13.10.2025 ухвалою суду підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. 18.11.2025 ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. У судовому засіданні 18.11.2025 позивач та його представник позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та повідомив, що давно добровільно змінив місце проживання і не користується спірною квартирою без поважних причин більше 6 місяців, наміру повернутися проживати до квартири не має. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з?явилися, до суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили суд позовні вимоги задовольнити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні 18.11.2025 проти задоволення позову не заперечувала, в подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Харківської міської ради в судові засідання не з?явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. 17.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та згідно із ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення на строк десять днів, тобто до 26.12.2025. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, прийшов такого висновку. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , особовий рахунок оформлено на позивача [PERSON] , на сім?ю: [PERSON] наймач, [PERSON] дружина, синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією рішення №53-7 Виконкому Комінтернівської райради народних депутатів. Відповідно до довідки із Реєстру територіальної громади міста Харкова від 05.08.2025 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається із інформації ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області від 28.08.2025 відповідно до даних інформаційної підсистему «Єдиний облік» інформаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» звернень, заяв, повідомлено, в яких би згадувалося інформація про квартиру [ADDRESS] , як і про перешкоджання у доступі на проживання у квартирі за вказаною адресою у період з 01.01.2025 по теперішній час не надходило. Відповідно до листа КП «Жилкомсервіс» від 19.09.2025 за №9995/2/07-05 на неприватизовану квартиру [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на ім?я [PERSON] , інформація про особу, що сплачує рахунки за послуги підприємства, відсутня. Як вбачається із інформації КП «Харківські теплові мережі» від 18.09.2025 за №13-52.3/7192 особовий рахунок за адресою: [ADDRESS] відкрито на [PERSON] , інформація про особу що сплачує рахунки за послуги підприємства відсутня. Згідно із інформацією КНП «Міська поліклініка №19» від 23.09.2025 за №02-338 [PERSON] не має декларації з сімейним лікарем, з 01.01.2025 до поліклініки не звертався. Відповідно до листа КП «Харківводоканал» від 26.09.2025 за №23-23/10036 особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] відкрито на ім?я [PERSON] , ідентифікувати особу, яка сплачує рахунки за послуги, не можливо. Як вбачається із інформації КП «ХМБТІ» від 13.10.2025 станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] не оформлено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна квартира [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Харкова. 28.08.2015 відповідач [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , про що відділом РАЦС м. Первоуральська Сверловської області РФ складено актовий запис №674. Відповідно до довідки ТОВ «ЗНПО Уніком» (РФ) відповідач [PERSON] працює на підприємстві у м. Первоуральськ інженером технологом з 19.12.2017 по теперішній час. Згідно із інформацією Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 відповідач [PERSON] 22.03.2021 виїхав за межі України, інформація про його повернення на територію України відсутня. 05.05.2023 відповідачу видано посвідку на проживання іноземного громадянина у РФ. Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Положеннями статті 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29 Цивільний кодекс України (надалі за текстом - ЦК)визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі статтею 6 Житловий кодекс України (надалі за текстом - ЖК)жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених вп.1цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1965, пункт 63). Як це закріплено вимогами статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. За положеннями ч. 1, 2 ст. 61ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського жилого фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1ст. 64 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Стаття 71ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 72ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст. 71,72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.218, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2018, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Жилого кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.208 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц, від 22.12.2021 у справі № 758/12823/17. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 червня 2022 року, прийнятій у справі №161/20415/19, провадження №61-14025св21. У постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування ст.71,72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановленіст. 71 ЖК Українистроки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, суд вважає, що надані позивачем докази щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Суд установив, що позивач [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідач більше п?яти років тому вибув на інше постійне місце проживання до РФ, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає, має інше постійне місце проживання за межами України, проживає там тривалий час та має там зареєстроване місце проживання , що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла, тому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням за правилами статті 107 ЖК України. Крім цього, судом враховано, що будь-яких домовленостей між сторонами по справі щодо користування квартирою немає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири. Наявність реєстрації відповідача у квартирі тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає у будинку по [ADDRESS] з 1973 року. В квартирі [ADDRESS] зазначеного будинку проживають позивач [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Свідку відомо, що відповідач [PERSON] проживає у Російській Федерації, де має родину та двох дітей. Останній раз бачила відповідача десять років тому. Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що вона з 2015 року проживає в одному під`їзді зі сторонами, спілкується з родиною [PERSON] доволі близько, буває у них вдома. В квартирі проживають позивач [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] не проживає у цій квартирі, протягом строку більше шести місяців, у 2015 році він одружився та виїхав. Свідку відомо, що відповідач з родиною проживає на території Російської Федерації. Зазначила про відсутність перешкод з боку позивача у користуванні квартирою відповідачем, а також про відсутність у квартирі особистих речей відповідача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1997 року проживає у будинку [ADDRESS] , з родиною [PERSON] спілкується близько, буває у них вдома. В квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . З відповідачем свідок особисто не знайома, знає що він проживає на території Російської Федерації з родиною. Зазначила про відсутність перешкод з боку позивача у користуванні квартирою відповідачем. Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавиться жилою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. Суд бере до уваги, що [PERSON] зареєстрований на проживання у квартирі [ADDRESS] , однак не проживає у квартирі та не користується нею протягом тривалого часу (понад 5 років), не сплачує комунальні послуги, не утримує житло в належному стані. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі та підстав для збереження за нею права користування даним жилим приміщенням. Судом установлено, що [PERSON] не чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній жилій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів їх звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження жилого приміщення за відповідачем, судом також не встановлено. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. Отже, суд вважає, що надані позивачем докази щодо не проживання відповідача у квартирі [PERSON] більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. Отже, враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved