Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник, адвокат Захарчук Ю.В., звернулася в суд з даним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати за нею, [PERSON] , право власності на квартири [ADDRESS] . Окрім того, просить стягнути з відповідачки в її користь сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Заявлені вимоги мотивує тим, що 21 січня 2006 року вона уклала шлюб із [PERSON] , зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 08. У шлюбі в них народилася донька, [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, 24 лютого 2006 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстровано в КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за реєстровим номером 1582. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно квартиру [ADDRESS] . 04 лютого 2025 року [PERSON] подала заяву до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинської Л.Б. про прийняття спадщини за законом після смерті батька. 08 квітня 2025 року вона, [PERSON] , подала заяву приватному нотаріусу Одіжинській Л.Б. про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] на користь дочки [PERSON] . Однак, 20 травня 2025 року [PERSON] звернулася до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовною заявою про усунення від права на спадщину за законом її, [PERSON] . У зв`язку з наведеними обставинами, оскільки у шлюбі майно спільної сумісної власності подружжя не було поділено, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 22 липня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна спільної сумісної власності подружжя в порядку загального позовного провадження. 08 серпня 2025 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивує тим, що квартира [ADDRESS] , була набута чоловіком позивачки на підставі договору дарування, укладеного 05 серпня 2004 року, тобто, до дати реєстрації шлюбу. Цей договір є підставою набуття права власності відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України, відповідно до якої право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Дата укладення правочину про набуття майна є визначальною для з`ясування чи є майно об`єктом особистої чи спільної сумісної власності. Надання свідоцтва про право власності або державна реєстрація після укладення шлюбу не змінює правової природи підстави набуття. Окрім того, позивач не вказує про те, що спірне майно істотно збільшило свою вартість за час перебування їх у шлюбі та про те, що в таке покращення нею вкладено власні кошти чи її трудова діяльність. Будь-які документи, які б на це вказували також не долучені. Додатково наголошує, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру на яке у своїй позовній заяві посилається [PERSON] , видане виконкомом Бучацької міської ради і таке посвідчує, що в цілому квартира [ADDRESS] за [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво про право власності видане на підставі рішення виконкому Бучацької міської ради від 29.02.2006. Дата видачі вказаного свідоцтва не є датою набуття права власності, а лише посвідчує факт належності майна [PERSON] , як слідує із самого документу. Дарування не є спільним майном подружжя. Тобто, якщо би дарування відбулося під час шлюбу, таке майно не включається до складу спільної сумісної власності. А в даному випадку, дарування відбулося до шлюбу 05 серпня 2004 року, що повністю виключає визнання цього майна спільним. Таким чином, майно, набуте одним із подружжя за договором дарування, залишається його особистою власністю і не підлягає поділу навіть у випадку використання цього майна в інтересах сім`ї. Також вважає, що вказаний позов [PERSON] заявила до неї, як до матері свого померлого чоловіка. Разом з тим, вона не є співвласником спірної квартири, не укладала жодних договорів щодо неї та не є правонаступником у розумінні ЦК України, оскільки відсутні докази прийняття спадщини. Відтак, вважає себе неналежним відповідачем у справі. Зважаючи на викладене вище, вважає, що [PERSON] не довела належними і допустимими доказами наявність перелічених вище юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї могло виникнути право на визнання за нею права власності на квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року залучено до участі у даній цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , [INFO] . 30 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] , адвокат Захарчук Ю.В., у судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Додатково зазначив, що згідно п.3 договору дарування квартири від 06.08.2004 готовність житлового будинку незакінченого будівництва по [ADDRESS] становить 55 %, її вартість 1309 грн. У вказаному договорі не зазначена адреса, не має номера будинку і номера квартири. Відтак, не зрозуміло в якому будинку і яка квартира була подарована. З п.3 договору не зрозуміло оцінку якої квартири вказано у довідці КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» від 04.08.2004. Згідно п.9 договору дарування квартири від 06.08.2004 право власності на квартиру виникає в обдарованого з моменту державної реєстрації цього договору. Зауважує, що договір не був зареєстрований в КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», чим порушено вимоги ст.182 ЦК України. Відтак, у [PERSON] право власності на квартиру не виникло. Свідоцтво про право власності на квартиру по [ADDRESS] , видано [PERSON] 24.02.2006 і зареєстровано в КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 1582 після укладення з [PERSON] шлюбу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовну в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] , в якій вона просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги просить задовольнити. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що визначений законом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області України 21 січня 2006 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 21 січня 2006 року, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області України, про що складено відповідний актовий запис № 08, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області України 22 грудня 2006 року. [PERSON] помер [INFO] в м. Бучач Чортківського району Тернопільської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 09 грудня 2024 року. [PERSON] 04 лютого 2025 року звернулася до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинської Л.Б. із письмовою заявою, в якій зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON] , який народився [INFO] в місті Бучач Тернопільської області та на час відкриття спадщини постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Цією заявою, як спадкоємець першої черги за законом, приймає всю спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] . Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79960323 від 04.02.2025, після смерті [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Одіжинською Л.Б. 04.02.2025 заведена спадкова справа № 73595713, номер у нотаріуса 14/2025. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачка [PERSON] 11 лютого 2025 року звернулася до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинської Л.Б. із письмовою заявою, в якій зазначила, що [INFO] помер її син, [PERSON] , який народився [INFO] в місті Бучач Тернопільської області та на час відкриття спадщини постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Цією заявою, як спадкоємець першої черги за законом, приймає всю спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] . Окрім того, 08 квітня 2025 року [PERSON] також звернулася до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинської Л.Б. із письмовою заявою, в якій повідомила, що вона, як спадкоємець першої черги спадкоємців за законом на підставі ст.1261 Цивільного кодексу України, цією заявою відмовляється від прийняття спадщини за законом після померлого чоловіка [PERSON] на користь дочки померлого [PERSON] . Відповідачкою [PERSON] до матеріалів відзиву долучено копію договору дарування, укладеного 06 серпня 2004 року між [PERSON] (дарителька) та [PERSON] (обдарований), який посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 688, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належну їй квартиру [ADDRESS] . Пунктом 3 Договору дарування від 06.08.2004 передбачено, що за даними Бучацького районного бюро технічної інвентаризації (довідки від 04 серпня 2004 року № 502) готовність житлового будинку незакінченого будівництвом становить 55 % і вартість її виражається у сумі 1309 грн 00 коп. Згідно п.9 договору дарування від 06 серпня 2004 року, право власності на квартиру виникає у обдарованого з моменту державної реєстрації цього договору. Як убачається зі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого виконавчим комітетом ради народних депутатів Бучацького району Тернопільської області 24 лютого 2006 року, виконком Бучацької міської ради посвідчує, що в цілому квартира [ADDRESS] , загальною площею 53,0 кв.м дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Бучацької міської ради від 29 лютого 2006 року за № 129. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі про те, що зазначена в цьому документі квартира [ADDRESS] зареєстрована в КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] здійснено та записано в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 1582 начальником КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 30 березня 2006 року. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07 липня 2025 року (Додаток 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку) унікальний реєстраційний номер 201-20250707-0010003518, оціночна вартість квартири в багатоповерховій житловий будівлі, яка знаходиться за адресою по [ADDRESS] , загальною площею 53.00 кв.м, становить 920213,79 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписи статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з даним позовом позивачка просить визнати за нею право власності на квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що під час шлюбу, 24 лютого 2006 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстровано в КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за реєстровим номером 1582. Разом з тим, згідно договору дарування від 06 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович Л.В., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належну їй квартиру [ADDRESS] . Договір зареєстровано в реєстрі за № 688. Готовність житлового будинку незакінченого будівництвом становить 55 % (п. 3 Договору). Відповідачка [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог про визнання права власності за позивачкою [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , посилається на те, квартира за вказаною адресою була особистою приватною власністю її сина [PERSON] , про що свідчить долучений до матеріалів справи договір дарування від 06 серпня 2004 року. У відповідності до п.1, п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як зазначалось вище, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. В цивільних (господарських) справах стандартом доказування є "перевага доказів", стандарт також відомий як "баланс ймовірностей", де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 14.12.2021 у справі №917/2117/19. Суд враховує доводи відповідачки [PERSON] та приймає до уваги той факт, що за договором дарування від 06 серпня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович Л.В., [PERSON] отримав у дар квартиру [ADDRESS] , готовністю 55 %. Натомість, суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що у договорі дарування відсутні номер квартири та будинку, що дає підстави сумніватися в тому, що йдеться про одну і ту ж квартиру, оскільки предметом договору дарування є квартира [ADDRESS] , а позивачка, у свою чергу, не довела, що її покійний чоловік володів ще однією квартирою [ADDRESS] . Із врахуванням обставин справи та наявних у ній доказів, суд вважає, що особистою приватною власністю [PERSON] слід вважати частку з отриманої в дар квартири, розмір якої складає 55 %. Що стосується решти частки спірної квартири, яка становить 45 %, то суд вважає, що саме ця частка квартири є спільним майном подружжя, оскільки позивачкою не спростовано доводи відповідача про те, що спірна квартира готовністю 55 % отримана [PERSON] у дар та є його особистою приватною власністю, а відтак не придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя. Таким чином, частина від 45 % спірної квартири, що становить 22,5 %, належить позивачці як частка у спільній сумісній власності подружжя, а інших 22,5 % - належало померлому [PERSON] . Доказів на спростування вказаних обставин у процесі розгляду справи суду надано не було. Відтак, беручи до уваги всі встановлені судом обставини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію сторін у справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 22,5 %, що є часткою у спільному майні подружжя. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2070,50 грн (4601,10 грн х 22,5 % грн : 50 % грн).

Outcome: partial