Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Позивач Державний податковий університетзвернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошового боргу, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за надання освітніх послуг у розмірі 11350,00 грн., інфляційне збільшення у розмірі 2423,86 грн., 3% річних у розмірі 770,56 грн. та судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що 30.09.2021 року між Університетом державної фіскальної служби України, правонаступником якого є Державний податковий університет, та [PERSON] , [INFO] , було укладено Контракт № 411-в про військову підготовку громадянина у військовому навчальному підрозділі УДФСУ за програмою підготовки офіцера запасу за рахунок коштів фізичних осіб. Згідно із наказом № 1089 від 31.08.2021 р. [PERSON] зараховано до навчання за програмою підготовки офіцерів запасу на кафедрі військової підготовки з 01.09.2021 за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб. Загальна вартість підготовки громадянина за весь період навчання становила 28500,00 грн. Відповідно до п. 2 Розділу ІІІ Контракту відповідач щомісячно здійснює оплату одноразово або частинами за послуги у сумі 1425,00 грн. шляхом перерахування коштів на реєстраційний рахунок позивача. Державний податковий університет повністю виконав свої зобов`язання за Контрактом. Наказом Університету № 491 від 01.05.2023 р. [PERSON] було відраховано від з кафедри військової підготовки (навчального взводу ВП-21-7) за порушення умов контракту з 01.05.2023 року. Таким чином, освітня послуга була надана на суму 11350,00 грн. Проте відповідачем вищезазначену суму не було сплачено. На вказану суму позивачем було нараховано інфляційне збільшення у розмірі 2423,86 грн. та 3% річних у розмірі 770,56 грн. Враховуючи вищевикладене, заборгованість відповідача за Договором складає 14544,42 грн. 15 серпня 2025 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунув виявлені недоліки. Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач повідомлявся про розгляд справи судом належним чином, шляхом надсилання копії ухвали про відкриття провадження за зареєстрованим місцем проживання. Відзив на позов та клопотання від відповідача не надходили. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Через відсутність від відповідача клопотань та відзиву на позов, враховуючи відсутність заперечень позивача на заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходили, тому суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 30 вересня 2021 року між Університетом державної фіскальної служби України та [PERSON] , [INFO] , було укладено Контракт № 411-в про військову підготовку громадянина у військовому навчальному підрозділі УДФСУ за програмою підготовки офіцера запасу за рахунок коштів фізичних осіб за послуги, пов`язані з цією підготовкою, що підтверджується копією контракту. З матеріалів справи також вбачається, що Державний податковий університет, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1184-р від 11.11.2015 «Про утворення Університету державної фіскальної служби України», розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 № 1202-р «Про утворення Державного податкового університету» та наказу Міністерства фінансів України від 01.11.2021 № 574 «Деякі питання утворення Державного податкового університету» є правонаступником Університету державної фіскальної служби України. Відповідно до п. 3.1. Контракту позивач зобов`язується за результатами конкурсного відбору та медичного огляду відповідача забезпечити його навчання у військовому підрозділі Університету за програмою підготовки офіцерів запасу протягом двох навчальних років. Відповідно до п. 4.7. Контракту відповідач зобов`язується не пізніше 10 банківських днів до початку відповідного місця (семестру, року) навчання з військової підготовки (для першого місяця (семестру, року) - не пізніше 10 днів після укладення контракту), уносити плату за послуги, пов`язані з військовою підготовкою, згідно із затвердженим розрахунком вартості підготовки одного громадянина за програмою підготовки офіцера запасу (для громадян, які проходять військову підготовку за кошти фізичних осіб). Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Контракту загальна вартість підготовки громадянина за весь період навчання становить 28500,00 грн. Відповідно до п. 2 Розділу ІІІ Контракту відповідач щомісячно здійснює оплату одноразово або частинами за послуги у сумі 1425,00 грн. шляхом перерахування коштів на реєстраційний рахунок позивача. Відповідно до наказу Університету державної фіскальної служби України № 1089 від 31.08.2021 року [PERSON] було зараховано до навчання за програмою підготовки офіцерів запасу на кафедрі військової підготовки з 01.09.2021 за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб. Таким чином, Університет державної фіскальної служби України, правонаступником якого є Державний податковий університет, належним чином виконав свої зобов`язання за Контрактом. В подальшому, наказом Державного податкового університету № 491 від 01.05.2023 року здобувача вищої освіти [PERSON] (навчальний взвод ВП-21-7) було відраховано від з кафедри військової підготовки за порушення умов контракту з 01.05.2023 року, що підтверджується копією наказу. Як вбачається з розрахунку заборгованості за навчання [PERSON] згідно контракту № 411-в від 30.09.2021 року, заборгованість відповідача перед позивачем за 2021-2023 роки складає 11350,00 грн. На вказану суму позивачем, у відповідності до п. 3 Розділу ІІІ Контракту, також було нараховано інфляційне збільшення у розмірі 2423,86 грн. та 3% річних у розмірі 770,56 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 1592,93 грн.. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 14544,42 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Згідно з ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки дані правовідносини, які склалися між сторонами витікають з договірних відносин, які є обов`язковими для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved