Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Позивач ТОВ «Укрдебт Плюс» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , де просить суд стягнути солідарно з відповідачів на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних в загальному розмірі 116 722,68 грн., посилаючись на невиконання ними рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010 про задоволення вимог первісного кредитора ПАТ «Укрсиббанк». В обґрунтування вимог зазначено про наявність судового рішення про солідарне стягнення із відповідачів на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007 в сумі 176 762,26 грн., яке відповідачами не виконано, заборгованість за рішенням суду не сплачена. На підставі укладеного 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, до останнього перейшло право вимоги в тому числі й за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007. Крім того, 07.11.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2082/К, на підставі якого позивач набув право вимоги кредитора за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007. Тому беручи до уваги стягнення з відповідачів суми заборгованості в національній валюті, на підставі ст. 625 ЦК України, з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Представник позивача Ковалевський Є.В. раніше звертався до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник [PERSON] адвокат Солод Р.Г. причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, 19 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11143677000, відповідно до умов якого, останній отримав кредит в сумі 22 200 дол. США, що в еквіваленті склало суму 112 110,00 грн., який зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 18.04.2017, зі сплатою 13,50 відсотків річних за користування кредитом. На підставі договору поруки № 1114367700011 від 19 квітня 2007 року, [PERSON] поручилась за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007. Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010 про стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007 у загальному розмірі 176 762,26 грн. На підставі укладеного 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, до останнього перейшло право вимоги в тому числі й за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007. 07.11.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2082/К, на підставі якого позивач набув право вимоги кредитора за кредитним договором № 11143677000 від 19.04.2007. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі мають перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору від 19 квітня 2007 року, що підтверджується рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010 про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь кредитора заборгованості за кредитним договором у розмірі 176 762,26 грн. Отже, судовим рішенням від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 176 762,26 грн. та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору. Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). Таким чином у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010. Установивши, що відповідачі не виконують грошове зобов`язання, не сплатили на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 176 762,26 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача відповідно до частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 03 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року. При цьому суд ураховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 (провадження № 61-2772св25), відповідно до якої законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину. Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22). У цій справі грошове зобов`язання, підтверджене рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2138/2010, відповідачами не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Однак стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Підсумовуючи, Верховний Суд у постанові 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 зазначив, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 03 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто з обмеженням останніми трьома роками, що передували подачі позову, з урахуванням зазначених висновків, є обґрунтованим. Такий висновок узгоджується також із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23. Із вказаним висновком Верховного Суду щодо продовження строків позовної давності стосовно вимог про стягнення інфляційних втрат і процентів річних, які не спливли станом на 02 квітня 2020 року погодилася й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24і не знайшла підстав для відступу від правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23. Позивачем складено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.03.2017 до 23.02.2022, з яким суд погоджується частково, виходячи з викладених позицій Верховного Суду. Тому з огляду на розрахунок періоду 03.04.2017 до 31.12.2019, кількість днів у періоді 1003 днів, виходячи з розрахунку 176 762,26 грн. х 3% х 1003/365, сума 3% річних за цей період становить 14 571,99 грн. З іншими періодами розрахунку 3% річних, складеним позивачем, суд погоджується (за період 01.01.2020 до 31.12.2020 на суму 5 302,87 грн., за період 01.01.2021 до 23.02.2022 на суму 6 087,40 грн.), що в загальному становить 25 962,26 грн. Аналогічно розрахунок інфляційних втрат за період 03.04.2017 до 23.02.2022: сукупний індекс інфляції за вказаний період становить 148,492%, тому виходячи з розрахунку 176 762,26 грн. х 148,492% - 176 762,26 грн. = 85 715,56 грн. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки належним чином повідомлені про дату слухання справи відповідачі відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надали, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2422,40 грн. сплачений при подачі позову до суду, який суд вважає можливим відшкодувати позивачу.

Outcome: approved