Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника адвоката Коханія О.В., звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кагарлицького районного суду Київської області, треті особи: [PERSON] , Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок невиконання суддею Кагарлицького районного суду Київської області вимог ч. 2 ст. 376 КПК України, зволікання із виготовленням повного тексту ухвали суду від 21.06.2024, були порушені права [PERSON] щодо права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом; не складання суддею протягом 3-х місяців повного тексту судового рішення унеможливило направлення матеріалів справи до суду апеляційної інстанції для його перегляду та створення для засудженої особи, яка довела своє виправлення, ситуації правової невизначеності, щодо права на пільгу, передбачену ст. 81 КК України. Крім того, позивач вказує, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставі та в порядку, встановлених законом. Внаслідок бездіяльності із недотримання строків виготовлення повного тексту ухвали, у позивача підірвано віру у правосуддя; створилось сприйняття та ставлення до судової системи, як до каральної та байдужої до засудженого, який відбуває покарання; позивач почав сприймати судову систему як таку, що має на меті лише кару, та таку, що не йме віри у можливість перевиховання. Позивач відчував душевні страждання, пов`язані із втратою позитивних планів на майбутнє та бажання найшвидше відновити та налагодити нормальні соціальні зв`язки в суспільстві. Такий стан позивача, як особі, яка досягла перевиховання, в період очікування розгляду апеляційної скарги, завдано душевних страждань, при цьому, він продовжував утримуватися у місцях відбуття покарання. Позивач вказує, що таким чином, йому відповідачем була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 1000000грн. 00коп. Кошти на відшкодування моральної шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У позовній заяві зазначено, що судовий збір позивачем сплачено не було, оскільки на підставі п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати таких витрат. Крім того, зазначено про орієнтовний розрахунок витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які складають 120000 грн. 00 коп. (гонорар відповідно до договору правничої допомоги №30/2025 від 28.07.2025). Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. 00коп., з урахуванням податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування; стягнути з відповідача на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 120000грн. 00коп. Ухвалою суду від 05.08.2025 позовну заяву залишено без руху. На її виконання стороною позивача надані матеріли, які прийняті судом. Ухвалою суду від 01.09.2025 прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та Державну казначейську службу України. Відповідачем Державою Україна в особі Кагарлицького районного суду Київської області відзив на позов подано не було. Третьою особою [PERSON] письмові пояснення по суті позову подані не були. Третьою особою Державною казначейською службою, через представника за довіреністю Яроша С.В., подані письмові пояснення по суті позову, які прийняті судом. Просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши про те, що позивачем не надано жодних доказів наявності моральної шкоди, а також не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та діями Держави в особі Кагарлицького районного суду Київської області; факт тривалого виготовлення повного тексту ухвали суду від 21.06.2024 щодо позивача, не може бути безумовною підставою для відшкодування останньому моральної шкоди, при умові, що рішенням ВРП від 11.12.2024 суддю [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення. Таким чином, вважає, що Державою Україна виконано обов`язок по контролю за здійсненням правосуддя і це є достатнім відшкодуванням позивачу. Як на думку представника третьої особи, у цій справі відсутні складові частини цивільного правопорушення (неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними) і, відповідно, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1000000грн. 00коп., що є надмірним відшкодуванням та призведе до безпідставного збагачення позивача. Крім того, третя особа (через представника) вважає, що дії та рішення суддів у кримінальному провадженні по справі №368/7376/24 оскаржуються в порядку, визначеному КПК і не можуть розглядатися судом в межах іншої цивільної справи. На його думку, Кагарлицький районний суд Київської області не може представляти Державну Україна в суді за позовом про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, то Казначейство вважає, що у його задоволенні слід відмовити. Ухвалою суду від 14.11.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Коханій О.В. повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на доводи та обставини, що викладені у позовній заяві та поясненнях від 10.11.2025, а також на долучені докази. Крім того, подано заяву від 13.12.2025 про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, яких остаточно визначено у розмірі гонорару - 60000грн. 00коп., і який позивачем адвокату вже сплачено. Ці витрати понесені позивачем саме по цій цивільній справі; вважає, що такий розмір є співмірним і відповідає критеріям розумності та пропорційності. В судове засідання відповідач/представник відповідача Держави в особі Кагарлицького районного суду Київської області та третя особа [PERSON] не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено відзив та письмові пояснення по суті позову, відповідно подані не були. Крім того, не подана у письмовому вигляді позиція щодо заяви позивача про розподіл судових витрат. В судовому засіданні представник третьої особи Державної казначейської служби за довіреністю Ярош С.В. просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи письмових пояснень від 25.09.2025. Крім того, просив судові витрати (витрати на правничу допомогу) залишити за позивачем. Справу розглянуто за правилами заочного розгляду, передбаченими ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача/його представника, який неодноразово повідомлявся судом у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи та не з`явився в судові засідання без повідомлення причин, не подано відзиву проти позову, а представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що вироком Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/5480/20 від 15.03.2021, який залишений без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30.11.2021, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирок суду набрав законної сили 30.11.2021, про що свідчить розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили від 15.12.2021. З 25.01.2022 [PERSON] відбував основне призначене судом покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)». Відповідно до супровідного листа від 10.05.2024 до Кагарлицького районного суду Київської області надійшло подання начальника ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)», полковника внутрішньої служби Тарана В.Г. , про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, без скасування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами стосовно засудженого [PERSON] , [INFO] (№ 4079/24-вх). За даними протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею з розгляду вказаного подання, визначено суддю Кагарлицького районного суду Київської області - [PERSON], а справі присвоєно №368/737/24 (провадження №1-в/368/59/24). 21.06.2024 Кагарлицьким районним судом Київської області у справі №368/737/24 винесено ухвалу, якою подання начальника ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)» про умовно - дострокове звільнення від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі засудженого [PERSON] , [INFO] задоволено і було проголошено вступну та резолютивну частини цієї ухвали, в якій, зокрема, зазначено, що повний текст ухвали буде проголошено о 08 год. 00 хв. 26.06.2024. 18.08.2024 захисником [PERSON] адвокатом Коханієм О.В. через підсистему «Електронний Суд» до Кагарлицького районного суду Київської області було подано заяву (реєстраційний №6833/24-Вх) про доступ до матеріалів справи в електронному вигляді. Після отримання доступу до матеріалів справи в електронному вигляді та завантаження матеріалів до підсистеми «Електронний Суд», що в особистому кабінеті захисника підсистеми «Електронний Суд», станом на 06.09.2024 була наявна лише вступна та резолютивна частини ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 21.06.2024 у справі №368/737/24, підтвердженням чого є карта руху документа, в якій вказано: «Дата доставки до електронного суду 06.09.2024». В електронному кабінеті підсистеми «Електронний Суд», в матеріалах справи №368/737/24 наявна реєстраційна картка вхідного документа №5623/24-Вх від 28.06.2024 про реєстрацію поданої Кагарлицьким відділом Обухівської окружної прокуратури апеляційної скарги від 28.06.2024 за вих. номером: 56/2-5758вих-24, на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21.06.2024. За даними листа Київського апеляційного суду від 23.08.2024 за № 05-02/2127/2024, захиснику [PERSON] надано відповідь на заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та внесення додаткових відомостей до справи №368/737/24, в якій зазначено, що згідно з даними, які містяться в Автоматизованій системі електронного документообігу «Апеляція», матеріали судового провадження стосовно засудженого [PERSON] , за єдиним унікальним номером справи 368/737/24 у провадженні Київського апеляційного суду не перебувають та для апеляційного розгляду не надходили. Захисник засудженого звертався із запитами до ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)» та Обухівської окружної прокуратури про надання копії ухвали від 21.06.2024. Державною установою «Кагарлицька виправна колонія (№115)» листом від 09.09.2024 №2.3/3006 адвокату Коханію О.В. надано відповідь та копію вступної та резолютивної частин ухвали від 21.06.2024. Зокрема, повідомлено, що вказана ухвала, станом на 09.09.2024, законної сили не набрала та додатково повідомлено, що до [PERSON] , наказам в.о. начальника ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)» від 03.07.2024 застосовано заохочення у виді подяки за неухильне дотримання норм, які визначають порядок і умови відбуття покарання. Листом Обухівської окружної прокуратури за №56/2-780ВИХ-242 від 06.09.2024, повідомлено, що для отримання копії ухвали необхідно звернутись до суду та надано копію апеляційної скарги на ухвалу від 21.06.2024. 16.09.2024, в інтересах засудженого, адвокатом Коханієм О.В. на адресу Кагарлицького районного суду Київської області, через підсистему «Електронний Суд», подано клопотання, яке зареєстроване судом за №7516/24Вх, щодо надання інформації про причини відсутності повного тексту ухвали від 21.06.2024 у справі №368/737/24. 17.09.2024 на адресу Кагарлицького районного суду Київської області, через підсистему «Електронний Суд», подано запит, зареєстрований за №7555/24-Вх, про надання інформації щодо виготовлення повного тексту ухвали від 21.06.2024 у справі №368/737/24 та направлення апеляційної скарги прокурора з матеріалами справи до суду апеляційної інстанції. 29.09.2024 на адресу Кагарлицького районного суду Київської області, через підсистему «Електронний Суд», адвокатом Коханієм О.В. подано клопотання про необхідність виконання вимог ч. 1 ст. 397 КПК України та надсилання апеляційної скарги Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури від 28.06.2024 за вх. № 56/2-5758вих-24 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21.06.2024 у справі №368/737/24, до суду апеляційної інстанції. 30.09.2024 до Вищої ради правосуддя, представником [PERSON] адвокатом Коханієм О.В., було подано скаргу щодо дисциплінарного проступку судді [PERSON] (справа № К-4642/0/7-24), який полягав, як зазначено, у: а) зволіканні з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень; б)умисному або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків. 15.10.2024 суддею [PERSON] складно та надіслано як до ЄДРСР України, так і до електронного кабінету, повний текст ухвали від 21.06.2024 про умовно-дострокове звільнення [PERSON] , про що свідчать дані картки руху документу від 15.10.2024. Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 06.11.2024 №3228/3дп/15-24, відкрито дисциплінарне провадження щодо судді Кагарлицького районного суду Київської області [PERSON] . Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2024 №3588/3дп/15-24 суддю Кагарлицького районного суду Київської області [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням на отримання доплати до посадового окладу судді протягом одного місяця. Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.12.2024 апеляційну скаргу прокурора Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області Юрія Побірайко залишено без задоволення, а ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21.06.2024 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного судом покарання щодо [PERSON] - залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124166229). 30.12.2024, у зв`язку із набранням ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 21.06.2024 у справі №368/737/24 законної сили та надходженням її до ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)», [PERSON] був звільнений з місця відбуття покарання, що підтверджується довідкою серії КНВ № 26181 від 30.12.2024. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Правосуддя здійснюють судді (ст. 127 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Основними засадами судочинства є: розумні строки розгляду справи судом (п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 ст.24 КПК України). Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку (абз. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом (ч. 11 ст. 49 цього Закону). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. У статті 23 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду від 13.11.2019 в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі №214/7462/20). У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Право на відшкодування моральної шкоди, за загальним правилом, виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України). Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна та/або орган державної влади. Крім того, як передбачено ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України). Тобто, з огляду на зазначені норми законодавства, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність таких умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27.09.1999 у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява №21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30.03.2004, заява №66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§78 того ж рішення). Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] обґрунтував свої вимоги як фактом бездіяльності судді щодо недотримання строків виготовлення повного тексту ухвали, що підірвано у позивача віру у правосуддя; у позивача створилось сприйняття та ставлення до судової системи, як до каральної та байдужої до засудженого, який відбуває покарання; позивач почав сприймати судову систему як таку, що має на меті лише кару, та таку що не йме віри у можливість перевиховання. Позивач був позбавлений гарантованого права на розгляд та вирішення його справи в розумні строки, незважаючи, як вказує на те, що не існувало задля цього об`єктивних перешкод; внаслідок такої бездіяльності він утримувався в установі виконання покарання, довше ніж це могло мати місце. Позивач стверджує, що він відчував душевні страждання, як такі, що пов`язані із втратою позитивних планів на майбутнє та бажанням найшвидше відновити та налагодити нормальні соціальні зв`язки в суспільстві. Такий стан позивача, як особі яка досягла перевиховання, в період очікування розгляду апеляційної скарги, завдавали душевних страждань, але продовжувала утримуватись у місцях відбуття покарання; також моральних страждань позивач відчув та зазнав у момент, коли апеляційну скаргу прокурора на ухвалу від 21.06.2024 у справі №368/737/24 було залишено без задоволення. Також стороною позивача зазначено, що вказана бездіяльність спричинила зневіру у декларовані статтею 1 Конституції України принципи того, що Держава Україна дійсно є правовою Державою. Причиною душевних страждань позивача, як вказано у позовній заяві та його представником в судовому засіданні, була бездіяльність (неправова поведінка) судді (суду), який, зокрема, покликаний захищати права та інтереси громадянина. Психологічне напруження, розчарування та незручності виникли внаслідок порушення прав позивача і свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Отже, на думку позивача, внаслідок душевних страждань, викликаних порушенням його прав як людини, враховуючи критерій розумності і справедливості, - розмір компенсації в грошовому еквіваленті, що підлягає стягненню відповідає сумі в 1 000 000 (один мільйон) гривень, які і просить відшкодувати йому державою, шляхом стягнення з Державного бюджету України. Як передбачено статтею 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Повноваження Вищої ради правосуддя визначені у статті 3 цього Закону. Відповідно до ч. 16 ст. 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», підстава для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності вважається встановленою Дисциплінарною палатою (Вищою радою правосуддя) за результатами розгляду дисциплінарної справи, якщо докази, надані та отримані в межах дисциплінарного провадження, є чіткими та переконливими для підтвердження існування такої підстави. Чіткими та переконливими є докази, які з точки зору звичайної розсудливої людини у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Слід зазначити, що у рішенні Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2024 №3588/3дп/15-24 вказано наступне: «Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя вважає, що відсутні будь-які поважні, обгрунтовані та зрозумілі для стороннього спостерігача підстави недотримання суддею строку, визначеного частиною другою статті 376 КПК України. Невиправдана затримка з виготовлення повного тексту ухвали, скеруванні матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, на переконання Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, призвела до правової невизначеності статусу [PERSON] та не узгоджується з вимогами статті 2 КПК України, оскільки він, незважаючи на невідворотність покарання, не був позбавлений права сподіватися на покращення свого становища та на зменшення для себе наслідків, пов`язаних із його відбуванням. Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя наголошує, що невиправдана затримка в надісланні судом матеріалів справи з апеляційною скаргою на судове рішення безумовно впливає на загальну тривалість провадження у справі та не відповідає вимогам «розумного строку» у розумінні статті 6 Конвенції (рішення у справах «Фоті та інші проти Італії», параграф 75; «Корільяно проти Італії», параграф 49; «Мартінс Морейра проти Португалії», параграф 52; «Кассаріолі проти Італії», параграф 18). … затримка у виготовленні повного тексту ухвали суду від 21.06.2024 зумовила затримку у розгляді апеляційної скарги прокурора, що не узгоджується з вимогами правової визначеності. Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя не встановила, що суддя [PERSON] зазначену поведінку допустив умисно.». Таким чином, за результатами розгляду справи судом встановлено, що державою в особі органів судової влади не було забезпечено позивачу гарантоване право на розгляд та вирішення його справи у розумні строки - своєчасне виготовлення повного тексту ухвали суду від 21.06.2024, що зумовило затримку у розгляді апеляційної скарги прокурора на це судове рішення і призвело до правової невизначеності статусу [PERSON] (особи, яка відбувала покарання за вчинення кримінального правопорушення у місцях позбавлення волі, а також доводила перед державою та суспільством своє виправлення і використовувала право на умовно-дострокове звільнення, передбачене ст. 81 КК України, тобто сподівалася на покращення свого становища та на зменшення для себе наслідків, пов`язаних із відбуванням покарання), а тому це дає підстави вважати, що позивачу по справі було завдано моральної шкоди (душевні страждання). Між тим, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12.07.2007 в справі «Stankov v. Bulgaria, заява №68490/01). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 5000(п`ять тисяч) грн. 00 коп. При цьому, як на думку суду, відсутні підстави для визначення розміру моральної шкоди 1000000 грн. 00 коп., як просить позивач, оскільки такий розмір є явно завищеним і не доведеним. Також слід зазначити, що позивач не скористався правом та ним не було надано висновок психологічної експертизи, здійсненої на замовлення учасника справи щодо визначення факту моральних страждань, їх глибини, зокрема і розміру моральної шкоди, як і не було подане до суду відповідне клопотання про призначення такої експертизи. Суд звертає також увагу, що судово-психологічна експертиза щодо встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди замовляється у атестованого судового експерта психолога згідно із нормами ст. 106 ЦПК України учасником справи самостійно на етапі як подання позову до суду, так і під час судового засідання. При цьому, позивачем не було надано й розрахунок розміру моральної шкоди, а тому не надання розрахунку призводить до оцінки судом на власне переконання розміру відшкодування моральної шкоди за позивача без врахування експертної думки. Слід зазначити, що конкретний розмір моральної шкоди, у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень. Він має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Отже, наявні підстави для покладення на державу в особі суду обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду. При вирішенні спору, судом враховані висновки Верховного Суду, відповідно до яких держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган судової влади - суд. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Також при прийнятті судом рішення по справі враховані висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2025 у справі №216/5629/23. З огляду на викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме слід стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) грн. 00коп. В іншій частині позову необхідно відмовити. Визначений позивачем розмір моральної шкоди (1000000 грн. 00 коп.) не обґрунтований належним чином. При вирішенні спору судом враховувались висновки ВС, що викладені у постановах від 02.09.2020 (справа № 607/8203/18), від 27.05.2020 (справа № 585/724/19). Судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від сплати таких витрат, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги по цій цивільній справі, то суд приходить до наступних висновків: відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на професійну правничу допомогу; 2) витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України випливає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Позивачем у заяві від 13.12.2025 про розподіл судових витрат остаточно заявлено про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката у розмірі 60000 (шістдесяти) грн. 00коп. Слід зазначити, що і у позовній заяві зазначено про орієнтовний розрахунок таких витрат (було зазначено 120000грн. 00коп.). Також судом досліджені дані докази: свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю адвокатом Коханієм О.В. від 15.03.2019, ордер серія СА №1130474 від 31.07.2025, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги від 15.07.2024, договір про надання правничої допомоги від 28.07.2025 №30/2025, додаткову угоду №1 до цього договору від 09.12.2025 (визначено розмір гонорару в сумі 60000грн. 00коп. за надання правничої допомоги та представництво інтересів [PERSON] , як позивача у справі №711/7066/25 в суді першої інстанції), рахунок-фактура №ОК-0000034 від 30.07.2025 (аванс за правничу допомогу за договором №30/2025 від 28.07.2025 у сумі 60000грн. 00коп.), акт №ОК-0000047 здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) на загальну вартість 60000грн. 00коп., прибутковий касовий ордер №30/2025 від 31.07.2025 про отримання адвокатом Коханієм О.В. від [PERSON] 60000грн. 00коп. на підставі договору №30/2025 від 28.07.2025. Ці докази суд вважає належними та допустимими. При цьому, відповідачем не подані заперечення проти відшкодування позивачу судових витрат, не повідомлено про наявність підстав для зменшення розміру таких витрат. Враховуючи норми п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судом частково задоволені позовні вимоги (на 0,5 %), а тому до стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягають витрати, пов`язані із наданням йому правничої допомоги у розмірі 300грн. 00 коп. При цьому, судом враховані висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 24.04.2024 у справі №711/1765/22. На підставі викладеного та,

Outcome: partial