Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (далі - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС») через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 640686222 від 11.10.2021 в розмірі 63 693,00 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. Позов мотивовано тим, що 11.10.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 640686222 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV622JQ. Зокрема, 11.10.2021 відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Відразу після вчинених дій відповідача, 11.10.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 15 000,00 грн на його банківську карту. 28.11.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до [PERSON] за зазначеним кредитним договором. Строк дії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 закінчувався 28.11.2019. У подальшому він продовжувався відповідними додатковими угодами до 31.12.2020, 31.12.2021, 31.12.2022, 31.12.2023 та 31.12.2024 відповідно. Таким чином, договір №28/1118-01 є рамковою угодою, що діє протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018-31.12.2024. 23.02.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до [PERSON] за зазначеним кредитним договором. 26.12.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» укладено договір факторингу №26/12/Е від 26.12.2024, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до [PERSON] за зазначеним кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників до Договір факторингу №26/12/Е від 26.12.2024 ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у загальній сумі 63 693,00 грн, яка складається із: 15 000,00 гривень заборгованості за кредитом; 48 693,00 гривень заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за укладеним договором, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» просило стягнути заборгованість у судовому порядку. Стислий виклад позиції відповідача У поданих до суду письмових поясненнях відповідач [PERSON] зазначив, що кредитний договір від 11.10.2021 з ним станом на момент укладення 28.11.2018 договору факторингу за №28/1118-01 укладений не був, у зв`язку з чим відступлення неіснуючих прав вимог ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором на користь ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» та позивача ТОВ «ФК`ЕЙС» суперечить статті 514 Цивільного кодексу України. Зауважував, що додатковими угодами фактично продовжено лише строк дії договору, який укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», останній раз до 31.12.2023. При цьому, обсяг прав та обов`язків за договором факторингу від 28.11.2018 додатковою угодою № 31 не змінений, по своїй суті вона не є новим договором факторингу і не свідчить жодним чином про перехід від ТОВ «Таліон Плюс» від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до нього за кредитним договором від 11.10.2025. Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до нього як боржника у зобов`язанні не набуло, таке право не могло бути в подальшому передане цим товариством на підставі договору факторингу від 23.12.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанас», яке в свою чергу не передало таке право позивачу ТОВ «ФК «ЕЙС» за договором факторингу №26/12-Е від 26.12.2024, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до додаткових пояснень у справі представником позивача «ТОВ «ФК «ЕЙС» зазначалося, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно з пунктом 8.2 строк дії якого закінчується 28.11.2019. Додатки та додаткові угоди до цього договору набувають чинності з моменту їх підписання обома сторонами та становлять невід`ємну частину (пункт 8.6 договору). У подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод: № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022, № 32 від 31.12.2023, якими продовжено строк дії договору до 31.12.2024. Таким чином, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалося не одноразово, а протягом всього часу дії, з 28.11.2018 до 31.12.2024. Реєстр прав вимоги до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, до якого включено кредитний договір №640686222 від 11.10.2021 укладено 14.12.2021, тобто через два місяці після укладення кредитного договору. Отже, відповідач неправильно трактував положення договору та дійшов хибного висновку, що передача права вимоги відбувається у момент підписання договору, коли таке право переходить у момент підписання реєстру, який є невід`ємною частиною договору факторингу. 23.12.2024 відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 63 693 грн. 26.12.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір Факторингу №26/12-Е. Згідно з витягом з Реєстру боржників від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 63 693 грн. Враховуючи наведене, представник позивача просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 640686222 від 11.10.2021 в розмірі 63 693,00 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 28.02.2025 позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Талалаївського районного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03.03.2025 справу за позовом передано на розгляд за підсудністю до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області. Ухвалою судді від 07.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у додаткових поясненнях просив розгляд справи проводити без його участі у зв`язку з проходження військової служби. У зв`язку з неявкою в судове засіданні осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11.10.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач уклали Кредитний договір № 640686222 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт товариства - www.moneyveo.ua, ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого добровільно без примусу чи тиску відповідач заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну Заявку, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Відповідач підписав Кредитний договір електронним підписом з використанням одноразового персонального ідентифікатора MNV622JQ. Зокрема, 11.10.2021 відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Згідно з п. 4.4 Кредитного договору визначається, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та товариством в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис із застосуванням одноразового ідентифікатора, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку юридичну силу, як і власноручний підпис. Відповідно до п. 1.1. договору товариство зобов`язується надати Позичальникові Кредит без конкретної споживчої мети на суму 15 000 грн 00 коп на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, відповідно до умов, зазначених у договорі. 11.10.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 15 000 грн на його банківську карту, що підтверджується платіжним дорученням № 1f0254а7- f ddb-4571-99d6-aa00f85b7355 від 11.10.2021. Таким чином, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень. 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2019 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін. 31.12.2020 між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В цій додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01. 31.12.2021 сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2022 сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 31.12.2023 сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 32 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31 грудня 2024 року. 23.02.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №640686222 від 11.10.2021. 26.12.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» укладено договір факторингу №26/12/Е від 26.12.2024, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором№640686222 від 11.10.2021. Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 63 693,00 гривень. Цей факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024. Сума заборгованості на момент подання позовної заяви за Кредитним договором № 640686222 від 11.10.2021 становить: 63693,00 грн, яка складається із: 15 000,00 гривень заборгованості за кредитом; 48 693,00 гривень заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом. Зазначена сума підтверджується випискою з особового рахунку на період 26.12.2024 - 20.01.2025. Як вбачається з відповіді на витребувану судом інформацію стосовно рахунків [PERSON] , наданою АТ «А-БАНК», на ім`я [PERSON] в банку було емітовану карту № [NUMBER] , на яку здійснено переказ коштів 11.10.2021 в розмірі 15 000 грн. Норми права, які були застосовані судом Положеннями частин 1, 3 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Пунком 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Правовий висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2021, справа №524/5556/19 (провадження №61-16243св20). До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20). Отже, матеріалами справи підтверджено факт укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем кредитного договору №640686222 від 11.10.2021. Разом з тим, щодо подальшого переходу право вимоги за зазначеним договором за договорами факторингу суд зазначає таке. За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз зазначених норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі №909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі №910/11177/20). Мотивована оцінка та висновки суду Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі встановлено, що правовідносини за кредитним договором № 640686222 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] виникли 11 жовтня 2021 року, тобто значно пізніше, ніж було укладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, у якому предмет договору зазначено відступлення прав вимог, зазначені у Реєстрах прав вимоги. Разом з тим, до зазначеного договору позивачем подано лише форму реєстру прав вимоги, яка не містить індивідуалізованого предмету договору, тобто щодо яких угод перейшло право вимоги до нового кредитора. Таким чином, суд дійшов висновку, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги, тобто станом на 28.11.2018, не були погоджені усі його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора та не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору, тобто з 11.10.2021. З вищенаведеного слідує, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором від 11.10.2021 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору факторингу № 28/1118-01. Відтак, суд вважає, що у ТОВ «Таліон Плюс», як Фактора, не виникло право вимоги за зобов`язанням відповідача, яке він міг би передати на підставі договору факторингу від 28.11.2018. Водночас підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу, натомість докази у цій цивільній спрві не засвідчують визначеності таких вимог. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі №911/3185/20). У справі договір кредиту було укладено після договору факторингу, за умовами якого одному з попередніх факторів - ТОВ «Таліон Плюс» передано право вимоги за кредитними договорами, а тому немає підстав вважати, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача. При цьому суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи позивача про те, що право вимоги за кредитним договором № 640686222 від 11.10.2021 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» на підставі реєстру прав вимоги, оскільки відступлення майбутніх вимог можливе за умови їх визначення та існування саме на момент укладення договору факторингу. На час вчинення договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не індивідуалізували належним чином предмет правочину. Отже, позивачем не доведено правомірність заявлених вимог, а також факт набуття права грошової вимоги до відповідача, тому в задоволенні позову слід відмовити. Недоведення переходу прав вимог за договором факторингу не свідчить про недійсність кредитного договору, а також не позбавляє можливості первісного кредитора звернутися з аналогічними вимогами до суду. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Ураховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, тому понесені витрати позивачем зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed