Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

27 листопада 2025 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 22 травня 2023 року між [PERSON] та ТОВ «Селфі Кредит» укладений договір про надання споживчого кредиту № 789612. Відповідно до умов вказаного договору кредитодавець надав позичальниці кредит в сумі 3500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, що передбачені договором, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальниці кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] умови кредитного договору порушені кредитні кошти та проценти за користування коштами не сплачені. 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, у відповідності до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року. Отже, з урахуванням вказаного вище ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» наділене правом грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року. Загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року, яка підлягає стягненню з відповідачки відповідно до розрахунку заборгованості становить 23135 грн, з яких: 3500 грн заборгованість за тілом кредиту; 19635 грн заборгованість за процентами. Отже, з урахуванням викладеного позивач простить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року у сумі 23135 гривень. Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 28 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та її розгляд відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (а.с. 47). 24 грудня 2025 року від представника відповідачки через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшли письмові пояснення, в яких він позовні вимоги не визнав (а.с. 68-71). Зазначив, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога позивача про нарахування та сплату відсотків, з огляду на розмір тіла кредиту, є явно завищеною та не відповідає передбаченим засадам справедливості, добросовісності, розумності. Також, згідно з умовами кредитного договору грошові кошти надаються шляхом їх переказу на картковий рахунок № [NUMBER] . Відповідно листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 22 травня 2023 року 22:01:07 на суму 3500 гривень, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua -241476540, призначення платежу: зарахування 3500 грн на карту [NUMBER] . Номер банківської картки, який дозволяє її ідентифікувати, складається з комбінації 16 цифр. У зазначеному листі, як і в договорі, номер банківської картки відповідачки вказаний не повністю, а без зазначення 6 цифр тобто у вигляді певної комбінації цифр та символів, а саме « [NUMBER] . Кожна з цих 6 цифр номеру банківської картки, які в платіжному дорученні приховані під символом «Х», може мати значення в діапазоні цифр від 0 до 9 (0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9). З вказаних 6 цифр можна скласти всього 1000000 різних комбінацій. Таким чином, може існувати 1000000 різних банківських карток, кожна із своїм унікальним 16-значним номером, який починається з комбінації цифр «479072» та закінчується комбінацією цифр «4929». За таких обставин неможливо встановити, що сума кредиту була перерахована на банківський рахунок (банківську картку) саме відповідачки, а не будь-якої іншої особи. Отож будь-яких доказів того, що вказаний вище рахунок (банківська картка) належить саме відповідачці та саме остання є отримувачем грошових коштів, які перераховані на відповідний рахунок (картку), суду не надано. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с. 66). Водночас звернувся до суду із клопотанням, в якому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи провести за його відсутності.(а.с. 56). У судове засідання відповідачка та її представник не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином (а.с. 65, 67). Водночас представник відповідачки надав до суду заяву, у якій вказав, що вони позовні вимоги не визнають з підстав зазначених в письмових поясненнях. Просить суд розглядати справу без його участі та участі відповідачки (а.с. 73). Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно із частиною 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані представником відповідачки письмові пояснення, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до такого висновку. Так, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Відповідно до приписів статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно статті 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону). Згідно положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію»). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом статей 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 та від 19 січня 2022 у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18. Так, судом установлено, що 22 травня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 789612 (зв.а.с.6 а.с. 16). Відповідачка підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора Н448 (розділ 10 договору) (зв. а.с. 16). При цьому варто наголосити, що без здійснення входу на вебсайт ТОВ «Селфі Кредит»та без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір між позичальником та відповідачкою не був би укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі № 234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 640/7029/19. Отож з урахуванням викладеного, суд вважає, що договір між сторонами укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки. Відповідно до пункту 1.2 договору товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Згідно із пунктом 1.3 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 3500 гривень. Тип кредиту кредит. Відповідно до пункту 1.4 договору строк кредиту 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. Термін повернення кредиту зі сплатою процентів 06 травня 2024 року, визначений графіком платежів, який є Додатком 1 до договору № 789612. Згідно із пунктом 1.5 договору тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 2,2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього Договору. Знижена процентна ставка 0,22 % в день. Відповідно до пункту 1.7 договору реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 59995,62% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 14354,61% річних. Згідно із пунктом 1.8 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 30450 гривень: за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 28717 гривень 50 копійок. Відповідно до пункту 2.1 договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Згідно із пунктом 4.4 договору, споживач зобов`язаний у встановлений договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором. Додатком № 1 до договору є графік платежів, згідно з яким визначена до сплати сума кредиту та проценти за користування кредитом (а.с. 17). Кредитодавець ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю надавши [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 грн, що підтверджується листом № 1-2010 від 20 жовтня 2025 року ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», згідно якого вказаним товариством на підставі договору на переказ коштів ФК-П-21/05-25 від 27 травня 2021 року було перераховано кошти на платіжну карту клієнта від ТОВ «Селфі Крадит»: 22.05.2023 22:01:07 на суму 3500, номер картки [NUMBER] , призначення платежу зарахування 3500 грн на картку [NUMBER] (а.с. 21). Варто наголосити, що дата перерахування коштів (22 травня 2023 року), сума грошових коштів (3500 грн) та частково номер платіжного інструменту [NUMBER] , які зазначені у даному листі співпадають із датою укладення між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] кредитного договору, сумою кредитних коштів та номером платіжного інструменту [NUMBER] зазначених даному договорі. В свою чергу не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідачки щодо недоведеності позивачем отримання відповідачкою кредитних коштів з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Пунктом 64 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164, передбачено, що суб`єкт господарювання зобов`язаний не копіювати платіжний інструмент чи його реквізити. Пунктом 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113 (в редакції на дату укладення договору)передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту9 розділу ІІ цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавець здійснює кредитну операцію у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Отож з вказаного можна зробити висновок, що відповідачкою під час укладання кредитного договору було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вказаних вище вимог закону позивач не міг зазначати та зберігати у договорі, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки. За таких обставин суд вважає, що позивач наданими доказами підтвердив факт перерахування відповідачці грошових кошті відповідно до умов укладеного кредитного договору. Водночас Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Звертаючись із позовом за захистом свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Однак, в противагу вказаного вище, сторона відповідача наданими доказами не спростувала того, що відповідачка не отримала кошти за кредитним договором, а лише послалась на недоведеність такого факту позивачем. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно із статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно із статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 01 лютого 2024 року, між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, у відповідності до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року (зв.а.с. 26 а.с. 31). Згідно акту приймання-передачі реєстру боржників від 01 лютого 2024 року за договором договір факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кількістю 11562, після чого до нового кредитора переходять права вимоги заборгованості від боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників заборгованостей. Загальна сума заборгованості складає 178658453 гривень 62 копійки (а.с. 32). Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 23135 грн, з яких: 3500 грн заборгованість за тілом кредиту; 19635 грн заборгованість за процентами (зв.а.с. 31). Щодо стягнення заборгованості за нарахованими процентами, суд зазначає таке. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Як вказувалося вище відповідно до пункту 1.4 договору строк кредиту 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. Термін повернення кредиту зі сплатою процентів 06 травня 2024 року, визначений графіком платежів, який є Додатком 1 до договору № 789612. Згідно із пунктом 1.5 договору тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 2,2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього Договору. Знижена процентна ставка 0,22 % в день. Відповідно до пункту 1.7 договору реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 59995,62% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 14354,61% річних. Згідно із пунктом 1.8 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 30450 гривень: за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 28717 гривень 50 копійок. Відповідно до пункту 3.1 договору проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт. Згідно із пунктом 5.1 договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно графіка платежів, крім випадку визначеного в п. 5.3 Договору. У постанові Великої Падати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 сформовано висновок, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Згідно з наданим розрахунком заборгованості заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 789612 від 22 травня 2023 року становить в сумі 23135 грн, з яких: 3500 грн - заборгованість за тілом кредиту; 19635 грн - заборгованість за процентами (зв.а.с. 21 а.с. 26). З вказаного розрахунку вбачається, що відповідачці щоденно в межах 230 днів (строк кредиту 350 днів)нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами в сумі 77 гривень, що складали 2,2% від суми фактичної заборгованості за кредитом - 3500 гривень. Варто зауважити, що відповідно до розрахунку відповідачка отримавши грошові кошти у сумі 3500 гривень жодного платежу в рахунок погашення кредиту не здійснила. Отже, судом установлено, що розмір відсотків, який нарахований позивачем відповідає умовам кредитного договору, а самі відсотки нараховано протягом строку кредитування визначеного у договорі та на суму зазначену в договорі. Одночасно, суд відхиляє доводи сторони відповідачки про те, що розмір нарахованих відсотків є несправедливими у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і суперечать засадам справедливості, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України умовами кредитного договору та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Отож судом установлено, що станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачкою умови договору не виконуються, кошти та відсотки не повертаються. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України установлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачка, не сплативши у вказаний в договорі строк кошти, порушила вимоги статті 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, [PERSON] має перед ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором № 789612 за договором про надання споживчого кредиту від 22 травня 2023 року в сумі 23135 грн, з яких: 3500 грн заборгованість за тілом кредиту; 19635 грн заборгованість за процентами. Розрахунок загальної суми заборгованості [PERSON] за договором № 789612 за договором про надання споживчого кредиту від 22 травня 2023 року наданий суду і відповідає вимогам закону (зв.а.с. 21 - а.с. 26). З огляду на викладене позов підлягає задоволенню. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1059800 грн). Згідно із частиною 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відповідно до платіжної інструкції № 30357 від 07 листопада 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», у відповідності до вказаних положень закону сплачено судовий збір за подання позовної заяви в електронній формі з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у розмірі 2422 гривень 40 копійок (а.с. 6). Отже, з урахуванням задоволення позову, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України та частини 3 статті 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідачки на користь позивача також потрібно стягнути судовий збір в розмірі 2422 гривень 40 копійок. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 8000 грн, суд дійшов такого висновку. На підтвердження витрат правничої допомоги представником позивача надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал » та адвокатським об`єднанням «Апологет», в якому вартість послуг за один позов складає 8000 грн (зв.а.с. 35); акт наданих послуг № 777 від 10 листопада 2025 року щодо боржника [PERSON] та детальний опис наданих послуг нього на суму 8000 гривень, згідно яких на вказану суму надано наступні послуги: усна консультація клієнта (0 год 30 хв), ознайомлення з матеріалами справи (02 год 00 хв), погодження правової позиції клієнта (0 год 30 хв), складання позовної заяви (03 год 30 хв), подання позовної заяви (а.с. 36), копію ордера на надання правничої допомоги адвокатом Усенко М.І. АО «Апологет (а.с. 37). Відповідно до пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з частинами 4-6 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отож суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) міститься висновок, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний висновок (обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами) наведений: у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Стороною відповідачки не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас щодо співмірності витрат на правничу допомогу суд зазначає таке. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21) міститься висновок, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, фактично виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає обґрунтованим та доведеним доказами заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 8000 гривень, яку необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved