Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог У жовтні 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом та просило ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року у розмірі 46750 грн, що складається з: суми заборгованості по кредиту 10000 грн, заборгованості по відсотках нарахованих первісним кредитором 19200 грн, заборгованості по відсотках нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» 17550 грн, а також просило стягнути сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. Позов мотивований тим, що 30 червня 2024 ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4777971 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Договір вважається укладеним з моменту одержання товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 10000 грн шляхом зарахування на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , який був ним зазначений у договорі, на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними. Кредит видавався строком на 360 днів, факт перерахування коштів підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек» №20250306-1379 від 06 березня 2025 року. Відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором. Згідно з п.п. 5.1.3 кредитного договору, кредитодавець має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Кредитним договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. 27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу №27/02/2025, згідно якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року. За вказаним договором факторингу до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по вищевказаному кредитному договору. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року у розмірі 46750 грн, що складається з: суми заборгованості по кредиту 10000 грн, заборгованості по відсотках нарахованих первісним кредитором 19200 грн, заборгованості по відсотках нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» 17550 грн, а також просило стягнути сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечив щодо ухвалення судом заочного рішення. Доводи та заперечення відповідача. [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. У відзиві зазначила, що [PERSON] ніколи не зверталась до ТОВ «Лінеура Україна» з приводу отримання коштів, не реєструвалась на сайті, не робила жодних заявок на отримання грошових коштів і не укладала жодного договору кредиту, договір був укладений від її імені внаслідок шахрайський дій невідомих осіб, які використали персональні дані [PERSON] та заволоділи грошовими коштами. По даному факту Хмельницьким РУП ГУНП в Хмельницькій області було відкрито кримінальне провадження №12024243000002144 від 03 липня 2024 року. Позивач зазначає, що перед укладенням кредитного договору було належно перевірено відповідача, шляхом верифікації та ідентифікації. Однак, ТОВ «Лінеура Україна» не встановив та не перевірив особистість позичальника та надав кредит іншій особі, що призвело до відповідних наслідків. Особисто Швець не укладала договору, не підписувала його електронним підписом, кошти хоч і надійшли на рахунок [PERSON] , однак вона їх не знімала. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача. Доводи та заперечення позивача. Представник позивача у відповіді на відзив, зазначає, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіну та пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано. Відповідачем не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем. Відповідачем не надано доказів повного та належного виконання зобов`язань за договором №4777971 від 30 червня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 17 листопада 2025 року підтверджено зарахування 30 червня 2024 року на картку, яка належить відповідачу коштів в сумі 10000 грн. Встановлений сторонами розмір відповідальності не суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, а є наслідком договірної свободи сторін, гарантованої ст.627 ЦК України та спрямований на стимулювання належного виконання зобов`язань. Посилання лише на витяг з ЄРДР, як підстава для відмови в позові є безпідставним та спрямоване на уникнення від майнової відповідальності. Просить задовольнити позовні вимоги повністю в тому числі і витрати позивача на професійну правничу допомогу. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 23 жовтня 2025 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з цим позовом, до якого долучив клопотання про витребування докази, що містять банківську таємницю. 24 жовтня 2025 року суд отримав інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 27 жовтня 2025 року суд відкрив спрощене позовне провадження, призначив справу до судового розгляду по суті на 25 листопада 2025 року та витребував докази . 14 листопада 2025 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву. 25 листопада 2025 року сторони в судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 17 грудня 2025 року. 26 листопада 2025 року до суду надійшли витребувані судом докази. 10 грудня 2025 року представник позивача надав суду відповідь на відзив. 17 грудня 2025 року сторони в судове засідання не з`явились. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, без оформлення окремого документа, перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин. Між сторонами виникли правовідносини щодо заборгованості за кредитним договором, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Суд встановив, що 30 червня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4777971 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Кредитний договір укладений в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем, 30 червня 2024 року 17:57:16, шляхом використання одноразового ідентифікатора у вигляді коду 19710. Датою укладання договору є дата одержання товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Дата та час отримання повідомлення фіксується у договорі позики у розділі 10. Реквізити та підписи сторін. ТОВ «Лінеура Україна» надало [PERSON] кредитні кошти в розмірі 10000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом на умовах строковості, зворотності, платності, строк кредиту 360 днів, тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка становить 1,5%, та нараховується в межах всього строку кредиту, знижена процентна ставка 0,01% (п.п. 1.1-1.4.2.). Згідно п.1.3. договору строк кредиту 360 днів: з 30 червня 2024 року по 25 червня 2025 року. Періодичність сплати платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування кредитодавцем на карту позичальника № [NUMBER] . 30 червня 2024 року ТОВ «Пейтек» ініціювало переказ коштів згідно договору №4777971 від 30 червня 2024 року безготівковим зарахуванням на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «Пейтек» №20250306-1379 від 06 березня 2025. Зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача відбулось через платіжну систему, на підставі укладеного Договору №РК-П-19/03-01 про переказ коштів від 12 березня 2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Пейтек». Згідно інформації АТ КБ «ПриватБанк», в банку на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] , на яку 30 червня 2024 року зараховані кошти в сумі 10000 грн. За умовами цього договору відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти у визначений договором строк. Кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошті згідно умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання не виконав та не повернув отримані в борг грошові кошти, внаслідок чого в нього виникла заборгованість за вказаним кредитним договором. Згідно з п.п. 5.1.3 кредитного договору, кредитодавець має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Кредитним договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. 27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу №27/02/2025, згідно якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року. За вказаним договором факторингу до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по вищевказаному кредитному договору. Відповідно до положень договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржника відбувається після підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п.3.3. цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.1.1. договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання якого настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4777971 від 30 червня 2024 року у розмірі 10000 грн, яка згідно наданого розрахунку заборгованості становить 46750,00 грн та складається з: суми заборгованості по кредиту 10000 грн, заборгованості по відсотках нарахованих первісним кредитором 19200 грн, заборгованості по відсотках нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» 17550 грн. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами: копією кредитного договору №4777971 від 30 червня 2024 року, паспортом споживчого кредиту; розрахунком заборгованості ТОВ «Лінеура Україна» за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року; розрахунком заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року за 117 календарних днів; копією повідомлення №20250306-1379 від 06 березня 2025 року; копією договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року; копією витягу з реєстру прав вимог до договору факторингу, іншими матеріалами справи. Застосовані норми права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Відповідач уклала кредитний договір з ТОВ «Лінеура Україна», яке надало їй кредитні кошти на умовах строковості і платності. Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору товариство надало відповідачу кредитні кошти у загальному розмірі 10000 грн, на умовах, передбачених договором, а відповідач зобов`язалася одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Отже, відповідач була належним чином ознайомлена з умовами вищевказаного кредитного договору. Після укладення договору відповідачу були перераховані кредитні кошти в розмірі 10000 грн на її картковий рахунок картка № [NUMBER] , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек» №20250306-1379 від 06 березня 2025 року та повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» за вх.№21480 від 26 листопада 2025 року. За умовами цього договору відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти у визначений договором строк 360 днів, однак відповідач не виконав свої зобов`язання в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу №27/02/2025, згідно якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року. Відповідно до п.1.1. договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання якого настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. За умовами кредитного договору №4777971 строк кредиту складає 360 днів з 30 червня 2024 року по 25 червня 2025 року. Станом на дату укладення договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, строк дії договору №4777971 від 30 червня 2024 року не закінчився. А тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем ТОВ «Українські фінансові операції» у період з дати факторингу 27 лютого 2025 року донараховано відсотки за (117 календарних днів) позивач правомірно нарахував проценти за стандартною процентною ставкою у сумі 17550 грн. Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та спростовували б суму заборгованості. Твердження відповідача про те, що кредитний договір ТОВ "Лінеура України" вона не укладала, стала жертвою шахраїв, які в 2024 році невідомим чином оформили цей кредит на її ім`я не приймає до уваги, оскільки наявний у матеріалах справи витяг з ЄРДР в кримінальному провадженні №12024243000002144 за фактом того, що 30 червня 2024 року невідома особа, перебуваючи у невстановленому місці, із використанням електронно-обчислювальної техніки, шляхом обману заволоділа грошовими коштами [PERSON] в сумі 38093 грн, які знаходились на кредитній картці №5363542109909953, яка емітована АТ КБ "ПриватБанк", чим завдала останній майнової шкоди на вказану суму, не свідчить сам по собі про те, що спірний кредитний договір не був укладений і кошти саме за цим договором були використані не відповідачем, а іншою особою. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №4777971 від 30 червня 2024 року у розмірі 46750,00 грн та складається з: суми заборгованості по кредиту 10000 грн, заборгованості по відсотках нарахованих первісним кредитором 19200 грн, заборгованості по відсотках нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» 17550 грн. Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України,суд зазначає таке. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. В своючергу,згідно з ч.11 ст.265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченомурозділом VIIцього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватися з урахуванням обставин конкретної справи. Суд зазначає, що відповідно доЗакону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 06 січня 2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн, позов задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2422,40 грн судового збору. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Звертаючись до суду, представник позивача згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 10000 грн, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви акт №4777971 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, детальний опис робіт №4777971 від 14 жовтня 2025 року, заявку на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року та рахунок на оплату №4777971 від 14 жовтня 2025 року до договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2025 року. Таким чином, заявником подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено, з урахуванням доведеності понесених витрат на правову допомогу, а також враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом юридичних послуг позивачу та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених, або тих які будуть понесені стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, а також співрозмірність із характером справи та її складністю і виконаною роботою, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» вказаних витрат, зокрема, у розмірі 10000,00 грн. Будь-які заперечення сторони відповідача щодо безпідставності стягнення на користь позивача суми витрат на правову допомогу у вказаному розмірі до суду не надходило.

Outcome: partial