Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

ТОВ «ФК «Централ Капітал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , СУНП «МАРКОМ» у формі ТОВ про визнаня недійсним договорів та застосування наслідків недійсності, в якому просить: - визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] (РНОНМ 539643332231), укладений 02.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] - представником малолітнього сина [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 387; - застосувати наслідки недійсності договору дарування частини житлового будинку від 02.03.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - представником малолітнього сина [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В. А., зареєстрованим у реєстрі за № 387 шляхом відновлення становища, що існувало до порушення та визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] (РНОНМ 539643332231); - визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 1н40 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0101, укладений 02.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] - представником малолітнього сина [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В. А., зареєстрованим у реєстрі за № 391; - застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 1440 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0101 від 02.03.2015 року за реєстровим № 391 шляхом відновлення становища, що існувало до порушення та визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 1440 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0101 категорія земель - землі житлової та громадської забудови (РНОНМ 539539132231); - визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0420 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0100, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, укладений 02.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] - представником малолітнього сина [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 395; - застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0420 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0100, від 02.03.2015 року за реєстровим № 395, шляхом відновлення становища, що існувало до порушення та визнати за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0420 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0100, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення (РНОНМ 539598032231).; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 29.11.2011 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та СП «Марком» у формі ТОВ укладено кредитний договір № 041-11-11, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 895 тис. доларів США зі сплатою 15 % та поверненням кредиту до 25.12.2012 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на умовах, встановлених цим договором; згідно з додатковою угодою до цього договору строк повернення кредиту становив 20.12.2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 29.11.2011 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та [PERSON] укладено договір поруки № 041-11-11/6, посвідчений 29.11.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В., зареєстрований в реєстрі за № 3493, за яким поручитель відповідає за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами, та у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. На час виникнення спірних правовідносин [PERSON] перебував на посаді генерального директора СП «Марком» у формі ТОВ та був обізнаний про фінансовий стан підприємства. Згідно з договором відступлення прав вимоги від 24.07.2015 року правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» за кредитними договорами та договором поруки є ТОВ «ФК «Централ Капітал». З 2014 року позичальник за вищевказаним кредитним договором неналежним чином не виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед кредитодавцем, зокрема, станом на 28.02.2015 року заборгованість позичальника становила 536974,07 долари США; 20684761,20 російських рублів 1108231,56 грн. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2017 року у справі № 752/8621/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі: 641 046,55 доларів США, що становить 13 546 848,82 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2015 року - 21,132395), зокрема: 525 000,00 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 11 094 507,38 грн. - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 22 366,66 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 472 661,09 грн. - прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом; 93 679,89 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 1 979 680,35 грн. - пеня за неналежне виконання зобов`язань по кредиту. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал» у відшкодування витрат зі сплати судового збору 3654 грн. 16.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н.В. відкрито виконавче провадження № 58110145 на виконання виконавчого листа, виданого 30.11.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/8621/15-ц, про стягнення вказаної заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал». В процесі виконавчого провадження встановлено, що у боржника відсутні кошти на рахунках, достатні для задоволення вимог стягувача, відсутнє нерухоме майно. Разом з тим, 02.03.2015 [PERSON] подарував належні йому по 1/2 частині земельних ділянок та частину житлового будинку своєму неповнолітньому онуку [PERSON] .. Отже, єдине майно, за рахунок якого позивач міг задовольнити свої вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача, відчужено боржником в період наявності заборгованості до ухвалення відповідного судового рішення. Посилаючись на те, що дарування нерухомого майна відповідачем в період досудового врегулювання спору щодо стягнення заборгованості містить ознаки недобросовісної поведінки боржника з метою ухилення від виконання зобов`язань, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 203, 215 ЦПК України, позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 12.07.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 16.07.2024 року представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 21.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14.01.2022 року. 19.12.2024 року на адресу суду від представниці відповідача Гринберга М.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних з огляду на те, що бажання у Відповідача у «поважному» віці відчужити майно на користь свого онука, коли Третьою особою 3 не отримано ні претензії, ні позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, не свідчить про наявність мети у Відповідача 1 перешкодити кредитору у задоволенні інтересів останнього. Навіть, за умови наявності у Відповідача 1 статусу кінцевого бенефіціарного власника боржника. На момент укладення спірних правочинів не йшлося ані про судовий спір, ані про досудове врегулювання спору. Наявність простроченої заборгованості є звичайним явищем у підприємницькій діяльності. А тому вчинення одним із поручителів будь-яких правочинів в цей період не свідчить про наявність умислу уникнення виконання своїх зобов`язань. Укладення спірних договорів дарування не свідчить про порушення прав Позивача та неможливість отримання боргу. Позивач не додає жодного доказу на підтвердження своїх умовиводів, а лише припускає порушення норм ст. 203 ЦК України, ґрунтуючись лише на практиці Верховного Суду щодо загальних підстав визнання договору дарування недійсним. Оспорювані договори мають правову та фактичну мету - Відповідач 1, перебуваючи у віці 79 років, вирішив подарувати своє майно своєму ж онуку, а не третій особі. Передача такого майна не супроводжувалась будь-якою компенсацією та не містила фіктивного характеру. Спірні правочини вчинялись не з метою встановлення перешкод кредитору, а були направлені на реальне настання наслідків. Позивач не надав жодного доказу та навіть не навів жодної обставини, яка би свідчила про те, що спірні договори дарування були укладені без мети настання наслідків, «про людське око», чи інші прояви порушення ст. 203 ЦК України. 20.12.2024 року на адресу суду від представниці відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву аналогічний відзиву [PERSON] 20.12.2024 року на адресу суду від представниці третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо позову, аналогічні відзивам [PERSON] та [PERSON] 21.02.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначив, що станом на лютий 2015 року [PERSON] , перебував на посаді генерального директора СУНП «МАРКОМ» у формі ТОВ, а тому був обізнаний про фінансовий стан підприємства та наявну заборгованість позичальника за вищевказаним кредитним договором, розмір якої був зазначений у листі банку від 28.02.2015 року. Вчинення [PERSON] вищезазначених правочинів, направлених на безоплатну передачу нерухомого майна боржника іншій особі, не було направлене на отримання ним прибутку у т.ч. з метою повернення боргу, тобто в діях боржника була відсутня економічна мета (розумна економічна причина), тому за таких обставин дії [PERSON] є очевидною недобросовісною поведінкою по відношенню до кредитора та фактично спрямовані на ухилення від погашення заборгованості за рахунок майна, що вибуло. На сьогодні СУНП «МАРКОМ» не виконує своїх зобов`язань за кредитним Договором № 041-11-11 від 29.11.2011 року, більш того вже тривалий час перебуває в стадії припинення. 03.03.3025 на адресу суду від представниці відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких остання просив відмовити у позові з огляду на те, що позовній заяві Позивач не посилається на жодну спеціальну норму законодавства, якою він би обґрунтував свій позов, тобто в позовній заяві відсутні правові підстави позову. Тим самим це унеможливлює для Відповідача 1 заперечувати проти позовних вимог, оскільки не є можливим заперечення обставини (правової підстави позову), відсутньої у позовній заяві. Бажання у Відповідача у «поважному» віці відчужити майно на користь свого онука (якою вже належала частка у такому майні), коли Третьою особою 3 не отримано ні претензії, ні позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, не свідчить про наявність мети у Відповідача 1 перешкодити кредитору у задоволенні інтересів останнього. 03.03.3025 на адресу суду від представниці відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, аналогічні запереченням [PERSON] 27.03.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі та відповіді на питання відповідача у порядку ЦПК України. 14.07.2025 року протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] був генеральним директором вказаного підприємства і достовірно знав про невиконання останнім зобов`язань за кредитним договором. При виконанні заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24.10.2017 року, яким із [PERSON] на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором було встановлено укладення зазначених договорів. Так як укладаючи договори відповідач діяв несумлінно, на шкоду позивачу з метою уникнення від виконання зобов`язань, то договори є фраудаторними. У судовому засіданні представниця відповідачів та третьої особи щодо позовних вимог заперечила у повному обсязі, просила відмовити. Зазначила, що договори дарування укладені останнім на користь свого онука, так як дарувальник має поважний вік і рішення про перехід права власності на нерухоме майно до онука було прийнято на сімейній раді. Намірів уникати будь-якої відповідальності [PERSON] не мав. Інші учасники до суду не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши подані ними докази, встановив наступні обставини. 29 листопада 2011 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та Спільним українсько-німецьким підприємством «МАРКОМ» у формі ТОВ «МАРКОМ» укладено кредитний Договір № 041-11-11 відповідно до якого ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» надав кредит у розмірі 895 000, доларів США,зі сплатою 15% річних та поверненням до 25.12.2012 року. Згідно додаткової угоди внесено зміни до дати повернення кредиту 20.12.2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 29.11.2011 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та [PERSON] укладено договір поруки № 041-11-11/6, посвідчений 29.11.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В., зареєстрований в реєстрі за № 3493, за яким поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитними договорами від 29.11.2011 року № 041-11-11, № 042-11-11, № 043-11-11 в повному обсязі таких зобов`язань; боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Згідно з п. 2.4 вказаного договору поруки порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитними договорами і в тому випадку, якщо за будь-якою з підстав, визначених в законодавстві, право вимоги до боржника, що випливає з кредитних договорів, перейде від кредитора до третьої особи. 24.07.2015 року ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» за Договором відступлення прав вимоги (цесії), відступив на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОПАНІЯ «ЦЕНТРАЛ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитним Договором № 041-11-11 та Договором Поруки № 041-11-11/6 у загальному розмірі 641 046,55 доларів США. В лютому 2015 року [PERSON] перебував на посаді генерального директора СУНП «Марком» у формі ТОВ і 22.01.2015 року вих. № 11-01-15 як керівник СУНП «МАРКОМ» звертався до Банку з проханням про реструктуризацію заборгованості та надавав документи на підтвердження незадовільного фінансового становища позичальника. 28.02.2015 року ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» повідомило СУНП «МАРКОМ» про неможливість реструктуризації та про розмір заборгованості позичальника, який станом на 28.02.2015 року становив 536974, 07 дол. США, Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2017 року у справі № 752/8621/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі: 641046,55 доларів США, що становить 13 546848,82 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2015 року - 21,132395), зокрема: 525000,00 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 11 094 507,38 грн. прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 22366,66 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 472661,09 грн. - прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом; 93679,89 доларів США, що станом на 05.05.2015 року за офіційним курсом НБУ (21,132395) складає 1979680,35 грн. - пеня за неналежне виконання зобов`язань по кредиту. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал» у відшкодування витрат зі сплати судового збору 3 654 грн 16.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н.В. відкрито виконавче провадження № 58110145 на виконання виконавчого листа, виданого 30.11.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/8621/15-ц, про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Централ Капітал». В ході здійснення виконання виконавцем встановлено відсутність грошових коштів, нерухомого майна боржника та укладення 02.03.2015 року [PERSON] договорів дарування належних йому земельних ділянок та частини житлового будинку своєму неповнолітньому онуку [PERSON] .. 02.03.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , яка діяла як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] (обдаровуваний), укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В.А., зареєстрований у реєстрі за № 387, за яким дарувальник передає безоплатно у власність, а представник обдаровуваного приймає як дарунок 1/2 житлового будинку [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1440 га, кадастровий номер 3223155400:05:028:0101. 02.03.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , яка діє як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] (обдаровуваний), укладено договір дарування частини земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В.А., зареєстрований у реєстрі за № 395, за яким дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровуваний в особі представника приймає як дарунок 1/2 земельної ділянки площею 0,0420 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0100, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. 02.03.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , яка діє як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] (обдаровуваний), укладено договір дарування частини земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитнянським В.А., зареєстрований у реєстрі за № 391, за яким дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровуваний в особі представника приймає як дарунок 1/2 земельної ділянки площею 0,1440 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:028:0101, категорія земель - землі житлової та громадської забудови. За загальним правилом ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Поручитель (дарувальник), який зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, та який відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь свого онука після настання строку виконання зобов`язань за основним (кредитним) договором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок, що згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризуються чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійснісність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правовиком. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина третя статті 234 Цивільного кодексу України). Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було середино якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правовою результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намір в учасників правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний Правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створюй правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Палата Верховного Суду підтримала та конкретизувала висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палата Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплата її і: договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний поговір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплата ціні: контрагентом боржника)». Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) йог о права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та направлений на введення в оману або сторону правочину або будь-яку іншу третю особу, натомість фраудаторний договір завжди вчиняється виключно на шкоду кредиторам та є різновидом фіктивних правочинів. Як встановлено судом, на час укладення спірних договорів, [PERSON] знав про існування невиконаного перед позивачем зобов`язання, так як перебував на посаді генерального директора боржника, а тому міг передбачити для себе негативні наслідки невиконання зобов`язання СУНП «МАРКОМ». А тому суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що ці договори дарування укладені з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики. У справі доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчать: момент вчинення правочинів (02.03.2015 року), водночас кінцевою датою виконання зобов`язання була - 20.12.2014 року; контрагент, з яким боржник уклав оспорюваний договір (онук поручителя боржника); безоплатність оспорюваних договорів дарування. Як встановлено судом, 22.01.2015 року вих. № 11-01-15 як керівник СУНП «МАРКОМ» [PERSON] звертався до Банку з проханням про реструктуризацію заборгованості, і як наслідок був обізнаний про фінансові труднощі СУНП, і міг свідомо припускати про можливе примусове стягнення заборгованості у подальшому. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними правочинів внаслідок укладення договорів, зміст яких суперечить ЦК України, суд враховує, що:1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (поручителя, який зобов`язався відповідати солідарно з боржником за зобов`язаннями за кредитним договором). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло з первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредиторів. У даній справі поручитель, який обізнаний про те, що строк виконання зобов`язання за основним (кредитним) договором настав 20.12.2014 року, 02.03.2015 року укладає договори дарування, внаслідок чого у нього не залишилось нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за основним (кредитним) договором, про що свідчить лист приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н. В. від 01.09.2021 року № 6569. Крім того, суд повторює, що станом на час укладення оскаржуваних договорів дарування [PERSON] перебував на посаді генерального директора СП «Марком» у формі ТОВ, тобто, поручитель - фізична особа водночас був директором підприємства - боржника за основним договором, а тому не міг бути не обізнананим про фінансовий стан підприємства та наявну заборгованість позичальника за цим кредитним договором. Отже, єдине майно, за рахунок якого позивач міг задовольнити свої вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача, відчужено боржником в період наявності заборгованості до ухвалення відповідного судового рішення. Таким чином, дарування нерухомого майна відповідачем в період досудового врегулювання спору щодо стягнення заборгованості містить ознаки недобросовісної поведінки боржника з метою ухилення від виконання зобов`язань, отже укладеним з ознаками недійсності, що передбачені п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Статтею 256 ЦК унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020№ 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020№ 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим Указом Президента України від24.02.2022№ 64/2022«Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025. З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Таким чином терміни позовної давності позивачем не пропущено. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути з відповідачів на користь позивача у розмірі 21102,63 грн. по 10551,315 з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved