Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» про стягнення грошових коштів за час затримки розрахунку при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у період з 25 лютого 2019 року по 01 серпня 2019 року знаходилась у трудових відносинах з Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді заступника головного бухгалтера облікового відділу. 01 серпня 2019 року позивач була звільнена з роботи за угодою сторін. У день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку. Зазначене підтверджується заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року у справі № 344/19959/19, згідно якого стягнуто із відповідача 1 на її користь 59915 (п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 89 копійок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.04.2019 по 01.08.2019; 67782 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 84 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 по 11.12.2019. Рішення в частині стягнення 14078 (чотирнадцять тисяч сімдесят вісім) гривень 18 копійок заборгованої заробітної плати за квітень 2019 року допущено до негайного виконання. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року у справі №344/17728/20 стягнуто із відповідача 1 на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2019 по 25.02.2021 у розмірі 178298 (сто сімдесят вісім тисяч двісті дев`яносто вісім) гривень 34 копійок та компенсацію втрати частини доходів за грудень 2019 року - грудень 2020 року у розмірі 6994 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) гривень 89 копійок. Остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено 26.02.2025 державною виконавчою службою. Виконання відбулося у силу ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року про заміну боржника Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» у виконавчих провадженнях № 61135853, № 61132483 з виконання рішення суду від 11.12.2019 та ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.03.2025 про заміну боржника Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» у виконавчих провадженнях №65241727, №65241496 з виконання рішення суду від 25.02.2021. Ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.02.2025 та від 03.03.2025 про заміну боржника відповідача 1 на його правонаступника відповідача 2 ґрунтувалися на заявах керівника відповідача 2 про укладення 29 січня 2024 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, як Продавцем, та відповідачем 2, як Покупцем, договору купівлі-продажу Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», розташованого за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності 2В, за результатами електронного аукціону з умовами № 8РЕ001-иА-20231218-62291. Відповідач 2 зареєстрував 01.10.2024 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на нерухоме майно, що входить до складу Єдиного майнового комплексу. Як встановлено в ухвалах суду, відповідно до підпунктів 6.5.1.- 6.5.2. договору купівлі-продажу Єдиного майнового комплексу на відповідача 2 покладено обов`язок погашення боргів із заробітної плати та перед бюджетом у розмірі, що складеться на момент переходу права власності на об`єкт приватизації, протягом шести місяців. Позивач вважає, що середній заробіток повинен нараховуватися до дня фактичного розрахунку, тобто до 26.02.2025. Отже, відповідач 2 повинен провести нарахування і виплату середнього заробітку з 26.02.2021 до 01.10.2024, а відповідач 1 з дня остаточного розрахунку з 02.10.2024 до 26.02.2025. Станом на 11.03.2025 (день подачі заяви) жодних коштів від відповідачів за затримку виплати заробітної плати у період з 26.02.2021 до 26.02.2025 на особистий рахунок позивача не надходило, окрім коштів по виконавчих провадженнях, зарахованих 26.02.2025, присуджених за період до 25.02.2021. Відповідачі прострочили виплату розрахунку по заробітній платі, який мав бути вчинений в день звільнення загальним строком на 834 робочих днів день, відповідно за період з 26.02.2021 по 26.02.2025 (день розрахунку), з врахуванням середньоденної заробітної плати, яка відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.12.2019 у справі №344/19959/19 становить 736,77 гривень, та враховуючи чотирьохденний робочий тиждень, який брався до уваги рішенням у справі №344/17728/20 від 25.02.2021. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2021 по 25.02.2025 буде становити 61442 гривень 18 коп. При цьому відповідач 1 має виплатити за період з 02.10.2024 по 25.02.2025 (84 робочих днів) заборгованість у розмірі 61888,68 гривень, а відповідач 2 за період з 26.02.2021 по 01.10.2024 (за 750 робочих днів) - 552 577,50 гривень. Крім цього, відповідачі мають виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із інфляційними процесами відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів зв`язку з порушенням строків їх виплати» у загальному розмірі 124 775,55 гривень. При цьому відповідач 1 має виплатити з цієї суми боргу за період з жовтня 2024 року по грудень 2024 року суму 887,64 гривень, а відповідач 2 повинен виплатити позивачу за період з березня 2021 року по вересень 2024 року - 123887,91 гривень. За наведених обставин позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] 62 776,32 гривень боргу по заробітній платі, з яких 61888,68 гривень - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2024 по 25.02.2025, 887,64 гривень - компенсація втрати частини доходів, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за жовтень 2024 року - грудень 2024 року; стягнути з відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» на користь позивача 676465,41 гривень боргу по заробітній платі, з яких 552577,50 гривень - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2021 по 01.10.2024, 123 887,91 гривень - компенсація втрат частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» за березень 2021 року - вересень 2024 року (а.с. 1-3). 25 серпня 2025 року представником відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» Хітьком В.М. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 2 зазначає, що 29 січня 2024 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, як Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель», як Покупцем, був укладений договір купівлі-продажу Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності 2В за результатами електронного аукціону з умовами № SPE001-UA-20231218-62291. 27 вересня 2024 року на виконання пункту 4.2. Договору між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» був підписаний Акт приймання-передачі Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». 01 жовтня 2024 року право власності на нерухоме майно, що входить до складу Єдиного майнового комплексу, було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель». Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» на виконання приватизаційного договору була виплачена заборгованість по заробітній платі за Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Також відповідач 2 зазначає, що у період з 26.02.2021 по 01.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не було роботодавцем [PERSON] . Вважає, що позивачем невірно обрано відповідача. 01 жовтня 2024 року право власності на нерухоме майно, що входить до складу Єдиного майнового комплексу, було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель». Тобто, згідно з пунктом 6.5.1 договору купівлі продажу об`єкта приватизації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не несе будь-які зобов`язання за заборгованостями Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», які виникли або нараховані після 01.10.2024 (позивач лише зараз вимагає в судовому порядку нарахувати та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). Відповідач 2 вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку це не заробітна плата, а міра відповідальності роботодавця за допущене ним порушення - затримку у розрахунку при звільненні. Іншими словами, сума 552 577 гривень - це штрафна санкція, а не заробітна плата за виконану роботу, і відповідальність несе Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», а не Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель». Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель», згідно з умовами договору купівлі-продажу майнового комплексу, не брало на себе зобов`язань з виплати штрафних санкцій Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є правонаступником Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» у повному обсязі (державне підприємство і досі існує та функціонує), а лише зобов`язалося погасити певні види боргів державного підприємства (пункт 6.5.1 договору купівлі продажу об`єкта приватизації). Позивачем у позові не наведено жодної правової підстави для правонаступництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» за Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Таким чином, відповідач 2 вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є належним відповідачем та не може відповідати за вимогами позивача на суму 646 465,41 гривень, з яких 552 577,50 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2021 по 01.10.2024 та 123 887,91 гривень - компенсація втрат частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» за березень 2021 року по вересень 2024 року, оскільки наведені суми не є боргом із заробітної плати. Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» вважає позовну заяву безпідставною та такою, що ґрунтується на неналежних, недостовірних та недостатніх доказах. Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є роботодавцем позивача в розумінні норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці». Вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати може бути звернута лише до роботодавця, з яким працівник вступив у трудові правовідносини. У позові зазначено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Доказів переведення [PERSON] до штату працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» до позову не додано. Отже, доказів того, що позивач перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» до позову не додано. Вказане свідчить про те, що це підприємство не є її роботодавцем. Вимоги, зазначені в резолютивній частині позову, безпідставно звернуті до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель». Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є відповідачем 2 у даній справі, так як не має заборгованості перед позивачем з тих підстав, що не було роботодавцем [PERSON] за період стягнення з 26.02.2021 по 01.10.2024. За таких обставин відповідач 2 просить у задоволенні вимог позову відмовити у повному обсязі (а.с. 42-44). 28 серпня 2025 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, у якій підтримує заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.65-66). Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2025 року вказану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с.16-17). Ухвалою суду від 14 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.18-19). Ухвалою суду від 30 червня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34-35). Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 90-94). Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі (а.с. 107-108). Пояснення учасників справи у судовому засіданні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі на підставах, викладених у позові, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином Представник відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» Хітько В.М., надаючи пояснення у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, вислухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 11 грудня 2019 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі № 344/19959/19 позов [PERSON] до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] 59915 (п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 89 копійок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.04.2019 по 01.08.2019; 67 782 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 84 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 по 11.12.2019. Рішення в частині стягнення 14 078 (чотирнадцять тисяч сімдесят вісім) гривень 18 копійок заборгованої заробітної плати за квітень 2019 року допущено до негайного виконання (а.с. 4-5). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2021 року по справі № 344/17728/20 позов [PERSON] до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2019 по 25.02.2021 у розмірі 178298 (сто сімдесят вісім тисяч двісті дев`яносто вісім) гривень 34 копійок та компенсацію втрати частини доходів за грудень 2019 року - грудень 2020 року у розмірі 6994 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 89 копійок (а.с. 6-7). 26 лютого 2025 року позивачу на її картковий рахунок надійшли від державної виконавчої служби кошти: 6994,89 гривень, 67782,84 гривень, 14078,18 гривень, 178298,34 гривень, 59915,89 гривень (а.с. 12). [PERSON] зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розрахунок компенсації відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2059-III і постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (а.с. 13-14). 27 вересня 2024 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій, та Тернопільській областях, Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель», Покупцем, підписаний Акт приймання-передачі Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», що розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності, 2В (а.с. 47-50). 29 січня 2024 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель», Покупцем, укладений договір купівлі-продажу Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності 2В за результатами електронного аукціону з умовами № SPE001-UA-20231218-62291 (а.с. 51-56). Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду за результатами розгляду справи. Стаття 15 Цивільного кодексу України надає кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома статті 43 Конституції України). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 Кодексу законів про працю України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Стаття 116 Кодексу законів про працю України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Так, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зроблено такі висновки: «передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Суд враховує, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця. Такий обов`язок настає за умови невиплати з його вини належних працівникові саме при звільненні. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Системний аналіз статей 116, 117 Кодексу законів про працю України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 Цивільного процесуального кодексу України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Як вбачається зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року по справі № 344/19959/19 стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] 59915 (п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 89 копійок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.04.2019 по 01.08.2019; 67 782 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 84 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 по 11.12.2019. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2021 року по справі № 344/17728/20 стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2019 по 25.02.2021 у розмірі 178298 (сто сімдесят вісім тисяч двісті дев`яносто вісім) гривень 34 копійок та компенсацію втрати частини доходів за грудень 2019 року - грудень 2020 року у розмірі 6994 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 89 копійок. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Обставини, встановлені зазначеними рішеннями Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не потребують доведення в цій справі, для вирішення якої має значення правова природа заборгованості, яку зобов`язав виплатити суд у даних справах. 26 лютого 2025 року позивачу була сплачена заборгованість за даними судовими рішеннями, шляхом перерахування державною виконавчою службою після заміни боржника у виконавчих провадженнях з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель». Позивач, заявляючи позовні вимоги, розмежовує відповідальність відповідачів та просить стягнути з відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2024 по 25.02.2025 та компенсацію втрати частини доходів, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за жовтень 2024 року - грудень 2024 року, а з відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2021 по 01.10.2024, компенсацію втрат частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» за березень 2021 року - вересень 2024 року. Позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо заробітної плати. Позивач просить стягнути з відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2024 по 25.02.2025 у розмірі 61888,68 гривень. Середньоденна заробітна плата позивача становить 736,77 грн, що встановлено судом у рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.02.2021 по справі № 344/17728/20. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2024 по 25.02.2025 є чітким, повним. Даних на його спростування матеріали справи не містять. Судом встановлено, що роботодавцем позивача будо Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» і відповідно відповідач 1 має нести спеціальний вид відповідальності роботодавця у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача 1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2024 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель», Покупцем, був укладений договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с.Микитинці, вул. Юності 2В за результатами електронного аукціону з умовами №SPE001-UA-20231218-62291. Пунктом 6.5.1 даного договору на Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» покладено обов`язок погашення боргів із заробітної плати та перед бюджетом у розмірі, що складеться на момент переходу права власності на об`єкт приватизації, протягом шести місяців. З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року у справі № 344/19959/19 та від 25 лютого 2021 року у справі №344/17728/20 стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Заборгованість за рішеннями суду сплачена 26.02.2025 державною виконавчою службою після вступу у законну силу ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року від 10.02.2025 та ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.03.2025 про заміну боржника Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель». Згідно статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Частинами першою-другою статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Згідно відповіді № 2216568т від 07 січня 2026 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», код ЄДРПОУ 05513715, перебуває в стані припинення (а.с. 115-116). Докази про припинення діяльності відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» та внесення до єдиного державного реєстру запису про припинення цієї юридичної особи у матеріалах справи відсутні. Отже, відповідач 1 Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» не припинив правоздатність, а відповідач 2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є правонаступником Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», відповідач 2 лише зобов`язався погасити певні види боргів державного підприємства. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» з 25.02.2019 по 01.08.2019, обіймаючи посаду заступника головного бухгалтера на цьому підприємстві. Доказів переведення або працевлаштування [PERSON] до штату працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» до позову не додано. Належних та допустимих доказів того, що позивач перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель» позивачем не надано, що свідчить про те, що відповідач не є роботодавцем позивача. Вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність саме роботодавця, яким відповідач 2 не являється. Заперечуючи проти стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2024 по 25.02.2025, відповідач 2 зазначає, що наведена сума не є боргом із заробітної плати. Суд погоджується з такими доводами відповідача 2, виходячи з наступного. З огляду на зміст статті 2 Закону України "Про оплату праці" (де визначено структуру заробітної плати) та рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 і від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не може бути кваліфікований як заробітна плата, адже має зовсім іншу правову природу ніж винагорода за працю, позаяк є компенсаційною санкцією до роботодавця за несвоєчасний розрахунок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 згадано, що "за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати". Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 сформульовано схожу правову позицію, у силу якої: "Середній заробіток за статтею 117 Кодексу законів про працю України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати". Наведений правовий висновок відображено і у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі №522/16890/20. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», то дані вимоги також не входять у структуру заробітної плати. Відповідачем 2 достовірними, належними та допустимими доказами доведено той факт, що він не був та не є роботодавцем позивача, відповідно вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи вимоги про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлює, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір компенсації втрати частини доходів з відповідача 1 Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» становить 887,64 гривень. Оскільки такий розрахунок проведений позивачем у відповідності до вимог статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та з урахуванням індексів інфляції в період невиплати заробітної плати, він приймається судом до уваги при вирішенні спору. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок компенсації, відповідачем 1 до суду не подано. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 1 компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 887,64 гривень. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» компенсації втрат частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» за березень 2021 року - вересень 2024 року у розмірі 123 887,91 гривень задоволенню не підлягають, як похідні від вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2021 по 01.10.2024 у розмірі 552577,50 гривень Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат. Згідно частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжної інструкції, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 7392,42 гривень (а.с.98). Позовні вимоги задоволені частково, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 627,76 гривень. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 43, 64 Конституції України, статей 5-1, 40, 116, 117, 233-235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial