Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 21 серпня 2021 року між ними було укладено шлюб, від якого спільних дітей не мають; на даний час їх сімейні стосунки припинені через відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння,кожен з них має різні погляди на сімейне життя та обов`язки, між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, проживають окремо та не ведуть спільного господарства, відповідач проявляє до неї фізичну агресію, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою, й усі ці дії відбувалися у присутності її неповнолітньої дитини від попереднього шлюбу, що є додатковим фактором стресу для неї та її дитини, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює примирення та подальше збереження шлюбу, а тому просить розірвати шлюб у судовому порядку, залишивши їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Позивачка, як і її представник, у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала й просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки з квітня 2025 року вони проживають окремо, не спілкуються, вона підтримує близькі стосунки з іншим чоловіком, з яким планує узаконити шлюб та створити сім`ю. Заперечує проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, яке вже триває довгий час; сторони не мають спільних дітей, разом не проживають і примирення між ними та збереження шлюбу неможливе; з моменту подання клопотання пройшло понад півроку й відповідачем не надано доказів продовження перебування у складі ЗСУ та наявності перешкод для участі в справі, зокрема у режимі відеоконференції; зупинення провадження на тривалий термін фактично стане примушуванням дружини до збереження шлюбу, чим буде порушено її права. Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи),але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. В адресованій до суду заяві від 16.06.2025р. відповідач на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України просить зупинити розгляд справи до скасування чи припинення воєнного стану в Україні або звільнення його з військової служби, оскільки він є чинним військовослужбовцем в/ч [NUMBER] , яка перебуває в зоні бойових дій та приймає безпосередню участь в активних бойових діях на сході України, необхідних для забезпечення оборони України та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації, а тому не має можливості особисто прибути для участі в судових засіданнях, не може на власний розсуд користуватися мобільним зв`язком, мережею інтернет та мати вільний доступ до відділень Укрпошти; вважає, що його участь в судових засіданнях вплине на результат розгляду справи, а можливо, і на позицію дружини. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 21 серпня 2021 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за актовим записом №1521. Від даного шлюбу подружжя спільних дітей не має. З квітня 2025 року сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, між ними зникло почуття взаємоповаги, любові, дружби та взаєморозуміння, позивачка категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідач відзиву на позов не подав, клопотань про надання строку для примирення не заявляв і ніяких заходів для збереження подружніх відносин не вживав, що свідчить про його байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує норму ст.111 СК України, яка є дискреційною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивачка наполягає на припиненні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити дошлюбне прізвище [PERSON] . Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до п.2 ч.1 ст.251, п.2 ч.1 ст.253 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення такого перебування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року в справі №754/947/22 (провадження №14-74цс25) виснувала, що під час застосування правил п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у п.3 ч.1 ст.227 ГПК України та в п.5 ч.1 ст.236 КАС України, судам потрібно виходити з такого: 1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»; 2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі; 3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні. Факт перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України, які з моменту введення в Україні воєнного стану, що наразі триває, переведені на воєнний стан, підтверджується довідками в/ч [NUMBER] від 14.06.2025р., від 27.12.2025р., які є належними й допустимими доказами. Водночас однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України). Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі. Тож норма п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст.65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів ст.251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу. Отже, під час застосування п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства. Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст.12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами. Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вищенаведене відображене у правових позиціях, викладених у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025р. (пункти 97-101, 112) Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У даній справі судом установлено, що подружні відносини між сторонами не підтримуються упродовж восьми місяців і фактично припинені, дітей немає; позивачка категорично наполягає на припиненні шлюбу, існування якого перешкоджає їй зареєструвати шлюб з іншим чоловіком, з яким вона має близькі стосунки; судове провадження триває понад шість місяців, що відповідає максимальному строку для примирення подружжя, встановленому ч.7 ст.240 ЦПК України, й упродовж вказаного періоду відповідач не вживав ніяких заходів до збереження сім`ї, не висловив своєї позиції та не навів жодних аргументів на підтвердження можливості подальшого існування шлюбу; посилання відповідача в заяві на те, що його участь в судових засіданнях вплине на результат розгляду справи та позицію дружини є суто формальним. Одночасно суд враховує, що в категорії справ про розірвання шлюбу заперечення одного з подружжя проти розірвання шлюбу не має вирішального значення, коли інший член подружжя категорично наполягає на припиненні шлюбу, що має місце у даній конкретній справі. Також суд констатує, що зупинення провадження в означеній категорії справ на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України фактично становитиме примушування до збереження шлюбних відносин між подружжям, що суперечить приписам ч.4 ст.56 СК України, буде втручанням у право на повагу до сімейного життя та є порушенням принципу верховенства права, положень ст.6, 8 Конвенції. Відтак, підсумовуючи викладене, суд висновлює, що в даній конкретній справі відсутні підстави для зупинення провадження у справі, а вимоги позивачки про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки сплачений нею судовий збір в сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved