Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивований тим, що 07.10.2023 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу [INFO] народилась дитина - [PERSON] . Позивач вказує, що сімейне життя не склалось через відсутність взаємопорозуміння, різні погляди на життя та обов`язки між подружжям. Шлюбні відносини погіршились, що призвело до їх фактичного припинення. Подальше збереження шлюбу є неможливим. На даний час позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною та не працює. Вказує, що відповідач приймає участь у вихованні дитини, однак позивач бажає зафіксувати обов`язок батька утримувати спільну дитину на законодавчому рівні. Відповідач є особою працездатного віку, офіційно працює, інших утриманців немає. Просить розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання спільного сина. Ухвалою суду від 01.12.2025 позовну заяву прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Також запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази. На адресу суду 18.12.2025 відповідач надіслав відзив. Відповідно до якого він визнає позовні вимоги у повному обсязі зважаючи на таке. Вказує, що бере участь в утриманні та вихованні сина та має намір і надалі брати активну участь у житті дитини, а збереження шлюбу вважає можливим, однак поважає позицію позивача тому не наполягає на примиренні всупереч її волі. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 07.10.2023 укладено шлюб між сторонами, про що зроблено актовий запис №1434. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.09.2024, від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя тощо. Суд вважає, що в період часу, з якого справа перебуває в провадженні суду, відповідач мав можливість вчинити необхідні заходи спрямовані на збереження сім`ї. Водночас судом враховано, що вчинення та/або не вчинення таких дій є суб`єктивним правом, реалізація якого залежить від розсуду, бажання і волі особи. До цього часу сторони не повідомили суд про можливість збереження шлюбу. Згідно з положеннями ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. При визначенні розміру аліментів, суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні неповнолітньої дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності та враховує вік дитини, на утримання якої стягуються аліменти, відсутність у дитини самостійного доходу чи заробітку. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до статті 13 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства, саме відповідач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Так позивач зазначила, що відповідач є здоровим та працездатним, отримує дохід та може сплачувати аліменти. Відповідач вказане не спростував, у відзиві визнав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. З огляду на викладене, суд, визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, враховує, що відповідач є здоровою, працездатного віку особою, може надавати матеріальну допомогу (доказів неможливості надання такої допомоги відповідачем суду не надано), вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є вмотивованими, а тому позов підлягає задоволенню. При зверненні до суду позивач сплатила 1211,20 грн судового збору за подання цієї позовної заяви. Позовна заява містить дві самостійні вимоги: розірвання шлюбу та стягнення аліментів, судовий збір за її подання становить 2422,40 грн. Суд враховує, що позивачка відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів, тому за цю вимогу судовий збір стягується з відповідача на користь держави, а сплачену позивачкою суму судового збору за вимогу про розірвання шлюбу потрібно стягнути з відповідача на користь позивачки відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно із ст. 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня звернення до суду, тобто з 26.11.2025. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved