Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Маринюк Сергій Олександрович звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, вказавши, що 20.02.1982 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований в Виконавчому комітеті Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області за актовим записом №7. Шлюб було розірвано 03.09.1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 183. В шлюбі подружжям було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що є спільним майном подружжя. В подальшому під час шлюбу відповідачем приватизовано земельну ділянку та отримано Державний акт про право власності на землю серії ХМ №043 від 01.11.1994року, зараз земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 6810600000:03:005:0476. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. У справі, яка є предметом перегляду, позивачка, яка є власником 1/2 частки нерухомого майна житлового будинку, як спільного сумісного майна подружжя, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розташоване, та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Просив суд визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 594 кв.м. кадастровий номер 6810600000:03:005:0476, яка розташована за адресою : [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомле наналежним чином. Представник позивачки адвокат Маринюк С.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечував, зазначив, що житловий будинок йому було надано за місцем роботи, протягом 15 років він сплачував за нього 50 % вартості, зазначеної в договорі, [PERSON] також приймала участь у виконанні внутрішніх будівельних робіт, робила вкладення у будинок. Весь час вони користувалися зазначеним будинком та прибудинковою територією, між ними не виникало спорів з приводу спільно набутого у шлюбі майна. Останнім часом позивачка наполягала продати житловий будинок і забрала всі документи, він не бажає, щоб без його згоди позивачка розпорядилася означеним нерухомим майном. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши докази у справі в їх сукупності, оцінивши їх відповідно ст.89 ЦПК України, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положенням ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.22,23,28,29 КзпШС, щодіяв на час укладення шлюбу між подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільноюсумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається заспільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністюподружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділуспільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Частинами 1, 2 ст.70 СК України (що діє на час розгляду справи та поділу майна) встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що 20.02.1982 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований в Виконавчому комітеті Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області за актовим записом №7. 03.09.1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 183, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.09.1998 року серії [NUMBER] . В шлюбі подружжям було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 17.11.1992 року виданим на ім`я [PERSON] , на підставі наказу адміністрації від 21.10.1992 року № 284, договорами від 15.05.1992 року, від 17.03.1989 року № 9/146, укладеними між [PERSON] та Славутським заводом силікатних стінових матеріалів. З довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та прописку) слідує, що на час придбання житлового будинку в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти. В подальшому відповідачем було набуто у власність в порядку приватизації земельну ділянку, що підтверджується Державним актом про право власності на землю серії ХМ №043 від 01.11.1994 року, який був наданий на запит суду Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області. З технічної документації на вказану земельну ділянку слідує, що земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 6810600000:03:005:0476, площа земельної ділянки 0,0594 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З рішення виконавчого комітету Славутської міської ради народних депутатів Хмельницької області від 21.10.1993 року № 300 «Про земельні питання» слідує, що у зв`язку із передачею житлових будинків по [ADDRESS] у власність працівникам Славутського силікатного заводу, закріплені земельні ділянки біля будинків наступним громадянам : 2.7 [PERSON] [ADDRESS] земельна ділянка площею 600 кв.м. Враховуючи те, що житловий будинок по [ADDRESS] придбано у власність [PERSON] під час шлюбу, проте оформлено на відповідача, суд приходить до висновку, що спірний будинок відповідно до ст.22,29 КзпШС є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає поділу шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, виходячи із рівності часток подружжя та відсутності спору про розмір часток зі сторони відповідача. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 594 кв.м. кадастровий номер 6810600000:03:005:0476, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] (після перейменування - [ADDRESS] набута у власність відповідачем в порядку приватизації, що підтверджується Державним актом про право власності на землю серії ХМ №043 від 01.11.1994 року. Згідно з частиною першою статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз змісту статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства". У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України. Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка площею 594 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), хоча і набута у власність відповідачем [PERSON] в порядку приватизації, однак враховуючи, що на ній знаходиться житловий будинок із господарськими прибудовами, який є спільною сумісною власністю подружжя, та який підлягає поділу, тому до позивачки [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку, в даному випадку в розмірі 1/2 частини. З цих підстав позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Позивачка не наполягала на стягненні з відповідача судових витрат, а тому сплачений позивачкою судовий збір при подачі позову покладається на позивачку.

Outcome: approved