Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

представник позивача звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що батьками позивача [PERSON] та [PERSON] у 1965 році було побудовано будинок за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після його смерті позивач, як спадкоємець, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька на усе спадкове майно. У провадженні державної нотаріальної контори знаходиться садкова справа №115/2017 після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся позивач і йому були видані свідоцтва про спадщину на земельну ділянку та майновий пай, із заявою про відмову від спадщини за заповітом звернулися [PERSON] (сестра позивача) та [PERSON] (мати позивача). Нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №81/2025, спадкоємцем за законом є позивач, інших спадкоємців немає. Просить позов задовольнити, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Сторони, про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно, в суд не з`явилися, представник позивача подала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її та позивача відсутності, представник відповідача Теофіпольської селищної ради подав заяву в якому зазначив, що не заперечує проти позову та просить розгляд справи проводити у його відсутності, від відповідачки надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та відповідно до ст. 200 ЦПК України проводити розгляд справи по суті. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, згідно ст 1218 ЦК України, входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За приписами ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про смерть. Відповідно до виписки з погосподарських книг за 1964-2025 року та довідки Теофіпольсської селищної ради від 30.04.2025 за адресою [ADDRESS] ?янівка були зареєстровані та проживали [PERSON] голова двору (помер [INFO] ), [PERSON] дружина, на день смерті проживала в житловому будинку одиноко та була головою домогосподарства. Відповідно до технічного паспорту, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ?янівка загальною площею 79 кв м, побудований 1965 року. Після смерті [PERSON] за заявою позивача заведена спадкова справа №115/2017 та йому видані свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та майновий пай, із заявами про відмову від спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] також, відповідно до ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» , відмовилася від свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, що підтверджується довідкою Теофіпольської ДНК від 07.05.2025, свідоцтвами про право на спадщину за законом на земельні ділянки та майновий пай, витягом зі Спадкового реєстру спадкових прав, витягом зі Спадкового реєстру заповітів, заявами [PERSON] , [PERSON] . Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS] ?янівка у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджується відмовою нотаріуса від 01.05.2025. В провадженні Теофіпольської ДНК знаходиться спадкова справа №81/2025 після смерті [PERSON] , спадкоємцем за законом є позивач, інших спадкоємців немає, що підтверджується довідкою нотаріуса від 26.09.2025. Відповідно до положень ч.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що згідно з техпаспортом, житловий будинок був збудований у 1965 році. У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (правова позиція викладена у постанові ВСУ від 18.12.2013 справа №6-137цс13). Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що на момент смерті, тобто на момент відкриття спадщини, спадкодавцеві [PERSON] належало право власності на житловий будинок [ADDRESS] , тому враховуючи, що позивач є спадкоємцем померлого і відповідачі не заперечили проти позову, позов необхідно задовольнити.

Outcome: approved