Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області звернулось до суду з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації на підставі Державного акту на право власності на землю від 14.12.2006 серії ЯБ №579256, є власницею земельної ділянки з кадастровим №6821881800:04:008:0142, площею 1,1344 га, категорія земель землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ГУ Держгеокадастру виявлено порушення ст.13,14,41 Конституції України, ст.ст. 80,81, 145 ЗК України. Відповідачка будучи іноземною громадянкою впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужила її, а тому є підстави для конфіскації такої ділянки у власність держави. Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 травня 2025 року у справі відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, відзив на позов не надіслала. Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Голозубинецьке» повноважного представника в судове засідання не направила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] як громадянка України, отримала у власність земельну ділянку на підставі розпорядження Дунаєвецької районної державної адміністрації від 18.11.2005 №949/2005-р про надання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) на території Голозубинецької сільської ради, оскільки була власницею сертифіката на земельну частку (пай), що підтверджується копією вказаного розпорядження. На підставі вказаного розпорядження, [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 14.12.2006 серії ЯБ №579256, з кадастровим №6821881800:04:008:0142, площею 1,1344 га, категорія земель землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та відкрито поземельну книгу. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 429166682 від 29.05.2025) речове право власності [PERSON] як громадянку України на земельну ділянку з кадастровим №6821881800:04:008:0142 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також, за відомостями реєстру, вказана ділянка передана з 27.03.2012 в оренду ТОВ «Голозубинецьке» на 10 років з правом пролонгації. Згідно інформації СБУ, яка надійшла на адресу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області наявні відомості про те, що [PERSON] отримала паспорт громадянки російської федерації 14.02.2009 та протиправно володіє земельною ділянкою з кадастровим №6821881800:04:008:0142. За відомостями Державної міграційної служби, 06.08.2003 на ім`я [PERSON] оформлено паспорт громадянки України. За наявними обліками, подання про втрату громадянства [PERSON] органами ДМС не ініціювалися. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Нормами ч. 2 ст. 374 ЦК України визначено, що іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до п.«е» ч.1 ст.140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 1. 2, ч.4 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Частиною 5 ст. 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Отже, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Статтею 4 Конституції України встановлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України). Відповідно до пункту 26 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні. Відповідно до статті 17 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закону) громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Згідно з частиною першою статті 19 цього Закону підставами для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Отже, припинення громадянства України внаслідок його втрати через активні дії повнолітньої людини, спрямовані на набуття громадянства іншої держави, не є позбавленням громадянства України. Можливість змінити громадянство України є гарантованою (частина перша статті 25 Конституції України, пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 2235-ІІІ). Пунктом 3 частини першої визначено, що повноваження щодо підготовки подань про втрату особами громадянства України і разом із необхідними документами надсилання їх на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону Президент України приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України. Отже, Президент України має право видавати акти про прийняття до громадянства України та про припинення громадянства України. Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Відповідно до пункту 87 Порядку для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи Державної міграційної служби України, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають у тому числі (…): а) подання про втрату громадянства України; б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України; в) один із таких документів: документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону). Згідно з пунктом 104 Порядку про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган Державної міграційної служби України. Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.У разі необхідності територіальний орган Державної міграційної служби України може звернутися до органів Служби безпеки України для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи Служби безпеки України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення. У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими підпунктами "б" і "в" статті 87 цього Порядку, до Державної міграційної служби України. У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України Державна міграційна служба України затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії при Президентові України з питань громадянства. За результатами розгляду Комісія при Президентові України з питань громадянства приймає рішення про внесення пропозицій Президентові України щодо задоволення заяв про прийняття до громадянства України, про вихід з громадянства України, подань про втрату громадянства України та документів про припинення громадянства України за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення ще у 2006 році як громадянка України в результаті виділення в натурі (на місцевості) належної їй земельної частки (паю), оскільки була власницею відповідного сертифіката, та на даний час залишається її власницею як громадянка України, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відомостями СБУ [PERSON] отримала паспорт громадянка російської федерації у 2009 році, тобто на час набуття права власності на спірну ділянку громадянства іншої держави не мала. Крім того, матеріали справи не містять відомостей на підтвердження того, що відповідачка на даний час вийшла чи втратила громадянство України. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, [PERSON] як громадянку України не може бути позбавлено право власності на належні їй земельну ділянку з кадастровим №6821881800:04:008:0142 на підставі ст. 145 ЗК України. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, вони не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed