Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Стислий виклад позовної заяви. 17.07.2025 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з вказаним спільним позовом до відповідача [PERSON] згідно якого просили стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду у розмірі по 500 000 грн. кожному, а також матеріальну шкоду, завдану позивачці [PERSON] у сумі 238 000 грн, які вона понесла на встановлення надгробного пам`ятника. В обґрунтування заявлених вимог позивачами зазначено, що 06 вересня 2022 року, приблизно о 15:05 год., водій [PERSON] під час керування автомобілем «ВАЗ 2101», р/н [NUMBER] , по вул. Незалежності з боку вул. Карпенка у напрямку вул. Каштанової в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області, змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей момент рухався у попутному напрямку позаду та здійснював його обгін мотоцикл «SPARK SP200R-25I», р/н [NUMBER] , під керуванням малолітнього водія [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких він помер цього ж дня у лікарні. За вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15.09.2023, зміненого за вироком Дніпровського апеляційного суду від 19.12.2023 у частині призначеного покарання, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Після загибелі сина, його батьки, позивачі у справі здійснили його поховання, а з часом позивачка [PERSON] витратила кошти на виготовлення та монтаж пам`ятника з природного каменю, укладання плитки, установки металевих та бетонних конструкцій 158 000 грн, а також додатково на виготовлення кованої огорожі, вартістю 80 000 грн, що у сумі склало 238 000 грн. Також, внаслідок загибелі сина, позивачі зазнали довготривалих та глибоких душевних страждань, адже він був їх єдиною спільною дитиною. Позивачі змушувати себе пристосовуватися до суттєвих змін у житті без сина. Їхні переживання тільки посилювалися судовим розглядом справи під час якої обвинувачений [PERSON] не сприяв розкриттю злочину та щирого каяття у скоєному не висловлював. З огляду на викладене моральну шкоду позивачі оцінили у розмірі по 500 000 грн кожному з них. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 17.07.2025 позов надійшов до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та за протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями переданий для розгляду судді Томинцю О.В. (а.с.33); 22.07.2025 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.26); 11.09.2025 згідно ухвали суду, за клопотанням представника відповідача, залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача АТ «Страхова компанія «Мега - Гарант» (а.с.66); 21.10.2025 за ухвалою суду підготовче судове засідання закрито і справу призначено до судового розгляду (а.с.90). Позивач [PERSON] та представник позивачки [PERSON] - адвокат Мудраченко В.М., під час судового розгляду справи, посилаючись на обставини і доводи зазначені у їхньому спільному позові, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача додатково зазначив, що позивачі мають право обирати до кого вони бажають заявити вимоги про відшкодування збитків завданих злочином, до страховика заподіювача шкоди чи до самого заподіювача шкоди. Подання позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди саме до винуватця завданої шкоди, водія [PERSON] , з вини якої трапилося ДТП у якій загинув син позивачів, відповідає приписам ст. 1166, 1167, 1177 та 1187 ЦК України. Вважає, що саме заподіювач шкоди, відповідач [PERSON] мав звернутися до страхової компанії, з якою він уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про настання страхового випадку та повідомити про необхідність виплати належним потерпілим страхових виплат. При цьому зазначив, що АТ «Страхова компанія «Мега - Гарант» на теперішній час виключена з членів МТСБУ і страхову діяльність вже не здійснює. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Касьян М.С. у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на їх безпідставність. Так, представник відповідача наголосив, що належним відповідачем у цій справі має бути саме страховик заподіювача шкоди - АТ «Страхова компанія «Мега - Гарант», оскільки уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, саме страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Проте потерпілі, на яких покладено обов`язок звернутися до страховика заподіювача шкоди на протязі одного року з моменту виникнення страхового випадку, не виконали цього у встановлений строк і безпідставно намагаються перекласти увесь тягар сплати цих збитків лише на відповідача. Наголосив, що інформація про наявність страхового поліса у відповідача є загальнодоступною, малася як у матеріалах кримінального провадження до яких позивачі, як потерпілі, мали доступ, так і на офіційному сайті МТСБУ. Також наголосив, що АТ «Страхова компанія «Мега - Гарант» не ліквідована, а перебуває лише у статусі припинення і до неї ще можуть заявлятися відповідні вимоги. Вважає, що позивачами не доведено належними доказами розмір моральної шкоди і не враховано, що частина відповідальності за загибель сина лежить на самих його батьках, позивачах у справі, адже саме вони добровільно передали керування своєму малолітньому сину, який не мав посвідчення водія і не мав за законом їх ще мати, мотоцикл під час керування яким він і загинув. З огляду на викладене просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача АТ «Страхова компанія «Мега - Гарант» у судове засідання явку свого представника не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки свого представника суд не повідомила, пояснень чи заперечень проти позову, так само як і заяв про розгляд справи без участі третьої особи до суду не надходило. 3. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно вироку Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року, водій [PERSON] , 06 вересня 2022 року, приблизно о 15:05 год., керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2101», р/н [NUMBER] , по проїзній частині дороги вул. Незалежності з боку вул. Карпенка у напрямку вул. Каштанової в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області. У цей же час у попутному напрямку, позаду вказаного автомобіля, рухались автомобіль «TOYOTA PRADO», р/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] і мотоцикл «SPARK SP200R-25І», р/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , [INFO] . Під час руху водій мотоцикла «SPARK SP200R-25I», р.н. [NUMBER] , [PERSON] виїхав на зустрічну смугу руху, здійснюючи обгін зазначених автомобілів, а водій [PERSON] у цей момент, у порушення вимог п. 1.3., 1.5., 2.3.«б» та 10.1 Правил дорожнього руху України не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, змінив напрямок руху ліворуч, не переконавшись перед цим, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей момент рухався у попутному напрямку позаду мотоцикл «SPARK SP200R-25I», під керуванням [PERSON] , внаслідок чого, в районі будинку [ADDRESS] відбулося зіткнення передньою лівою боковою частиною вказаного автомобіля та передньою правою боковою частиною вказаного мотоцикла. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію мотоциклу [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми тіла, яка супроводжувалась переломами кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів з рясною внутрішньою кровотечею та ускладнилася розвитком шоку, від яких настала смерть [PERSON] 06 вересня 2022 року о 18:30 год. у КНП «Криворізька міська лікарня №16» Криворізької міської ради. За вказаним вироком суду першої інстанції, зміненого згідно вироку Дніпровського апеляційного суду від 19.12.2023 у частині призначеного покарання, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки (а.с.5-9,10-12). Вирок оскаржувався у касаційному порядку, але вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції були залишені за постановою Верховного Суду від 24.04.2024 без змін (а.с.14-18). Таким чином, вирок набрав законної сили 19.12.2023 і на час звернення до суду позивачів з цим позовом, засуджений [PERSON] вже відбув призначене судом покарання. Згідно з приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений цей вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як видно з свідоцтва про народження, позивачі [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.22). Факт смерті [PERSON] 06.09.2022 підтверджено відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.23). Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП [PERSON] , пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 2101», р/н [NUMBER] , була застрахована АТ «Страхова компанія «Мега - Гаран» відповідно до договору (полісу) № АР/2380210 від 21.09.2021 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якої строк дії страхового полісу з 22.09.2021 по 21.09.2022. За шкоду завдану життю і здоров`ю страхувальником [PERSON] страховик виплачує на одного потерпілого 260 000 грн. Розмір франшизи 2 000 грн.(а.с.55). 4. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. 4.1 Щодо належності відповідача Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України). Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»). Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» тат і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин). Також згідно п. 27.4 статті 27Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання йому документів, що підтверджують такі витрати та пред`явдлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такої виплати стосовно одного померлого не може перевищувати 12 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказано, що: «покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 27 липня 2021 року в справі № 431/1397/20 (провадження № 51 - 6263 км 20) зазначено, що: «внаслідок ДТП, яке вчинено [PERSON] на вказаному транспортному засобі, [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. З метою відшкодування шкоди, завданої вчиненим [PERSON] злочином, передбаченим ч. 2 ст. 286 КК, мати [PERSON] - [PERSON] подала позов, визначивши як відповідачів [PERSON] і страхову компанію, в якій останній застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно потерпіла звернула вимоги до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі1 000 000 грн і до ПАТ НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 20 753,71 грн. Місцевий суд у повному обсязі задовольнив позовні вимоги потерпілої до страхової компанії, стягнув із ПАТ НАСК «Оранта» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20 753,71 грн, що не оскаржується в касаційному порядку, та визнав доведеним, що [PERSON] завдано моральну шкоду на суму 300 000 грн, яку в повному обсязі стягнув з [PERSON]. Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, який не оскаржується в касаційній скарзі, визначено судом з огляду на характер та обсяг перенесених потерпілою страждань, які пов`язані зі смертю сина. Однак рішення суду про стягнення 300 000 грн у повному об`ємі з [PERSON] без урахування відповідальності страховика, визначеної договором страхування та посвідченої відповідним полісом, суперечить вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV. Зокрема, п. 27.3. ст. 27 указаного Закону, крім іншого, передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, батькам (усиновлювачам). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на день ДТП, тобто станом на [INFO], становив 4723 грн, що визначено ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX. Тому суду в рахунок відшкодування моральної шкоди належало стягнути зі страховика 56 676 грн (4723*12), а іншу суму- з [PERSON] . Проте, оскільки потерпіла не забажала, аби страхова компанія відшкодовувала їй моральну шкоду, то місцевий суд повинен був зменшити визначений ним розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн на суму 56 676 грн і стягнути різницю з [PERSON] , що зроблено не було. Ця помилка місцевого суду не була виправлена апеляційним судом, а тому підлягає усуненню судом касаційної інстанції шляхом зменшення суми відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] , на 56 676 грн і стягнення з засудженого 243 324 грн (300 000 грн -56 676 грн). За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV». У пунктах 85-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) вказано, що: «обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи. Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому немає значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства. Одночасно у випадку припинення членства страховика в МТСБУ (виключення з числа членів та/або позбавлення повного членства) у зв`язку з банкрутством та ліквідацією, МТСБУ зобов`язане здійснити регламентні виплати на підставі переданих до нього матеріалів усіх укладених договорів обов`язкового страхування у випадку недостатності коштів і майна страховика для здійснення страхових виплат. Відтак відповідно до зазначеного Закону з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено обов`язкові умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи. У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб. Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав, і в цих випадках страховик повинен нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах». В пунктах 135-137, 141, 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що: «розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку». Таким чином, стягнення з відповідача належних позивачам сум, не позбавляє останніх на окреме отримання/стягнення з страховика відповідача - АТ «Страхова компанія «Мега - Гаран» страхових виплат (страхового відшкодування) у розмірі 260 000 грн за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, передбаченого відповідним страховим полісом №АР/2380210 від 21.09.2021 та виплату моральної шкоди і витрат на спорудження пам`ятника у межах лімітів відповідальності за ці страхові виплати, що передбачені п. 27.3. та 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Під час судового розгляду справи установлено, що АТ «Страхова компанія «Мега - Гаран» з 05.10.2022 позбавлена членства в МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ і перебуває до цього часу у стані припинення юридичної особи (а.с.75-84). Між тим, як свідчить приведена вище судова практика касаційного суду, допоки вказана страхова компанія не буде припинена у встановленому законом порядку, у тому числі через процедуру банкрутства, АТ «Страхова компанія «Мега - Гаран» повинна нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах. До того ж законодавство про страхування не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав. У разі початку процедури банкрутства цього страховика, позивачі, як потерпілі особи, можуть звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб. 4.2. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди. Позивачкою [PERSON] на обґрунтування вимог про стягнення матеріальних збитків, які вона понесла на спорудження надгробного пам`ятника, надано договір про виготовлення продукції від 12.01.2023 з ФОП « [PERSON] » за умовами якого вона мала сплатити за виготовлення та монтаж пам`ятника з природного каменю, укладання плитки, установки металевих та бетонних конструкцій 158 000 грн (а.с.19). Про факт сплати позивачкою коштів на підставі вказаного договоро на цю суму свідчать надані нею оригінали відповідних товарних чеків за № 12 від 12.01.2023 (а.с.20). Крім того, 10.08.2023 додатково позивачкою було сплачено ФОП [PERSON] за виготовлення кованої огорожі ще 80 000 грн (а.с.20). Таким чином загальна вартість понесених позивачкою [PERSON] витрат на спорудження пам`ятника загиблому сину складає 238 000 грн. Вирішуючи питання про їх стягнення, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦПК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Між тим, оскільки відповідальність [PERSON] була застрахована згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то відповідно до п. 27.4 статті 27цього Закону, саме страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання йому документів, що підтверджують такі витрати та пред`явдлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такої виплати стосовно одного померлого не може перевищувати 12 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку. Розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на день ДТП, тобто станом на 06.09.2022 становив 6500 грн, що визначено ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік». Тому суду в рахунок відшкодування моральної шкоди належало стягнути зі страховика 78 000 грн (6500 х 12), а решту суми - з [PERSON] . Проте, оскільки позивачка не забажала аби страхова компанія відшкодовувала їй такі витрати, то суд доходить висновку про необхідність зменшення суми відшкодування витрат на спорудження пам`ятника, яка підлягає стягненню з [PERSON] на 78 000 грн і приймає рішення про стягнення з відповідача 160 000 грн (238 000 грн - 78 000 грн). За таких обставин позов у цій частині підлягає задоволенню частково. 4.3 Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Позивачі заявили про завдання їм загибеллю сина унаслідок ДТП, скоєного з вини відповідача [PERSON] , моральної шкоди у розмірі по 500 000 грн. кожному з батьків. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина перша та друга статті 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина друга та п`ята статті 1187 ЦК України). При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, особливо у разі втрати близької, рідної людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним завданій шкоді. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц). Окремо суд звертає увагу на ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою потерпілі мають право на справедливу сатисфакцію. Європейський суд з прав людини, який згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом правата підлягає до застосування національними судами України. Так. у справі «Шмалько проти України» (2004) Європейський суд з прав людини вказав на таке: «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди ст. 23, 1168 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: - характер правопорушення - у спірному випадку кримінальне правопорушення, що спричинило смерть потерпілого; - глибина, характер та обсяг страждань (душевних і психічних), яких зазнали потерпілі у зв`язку з втратою для когось матері, чи дружини, сестри, чи онуки, невістки чи доньки. При цьому, оскільки позивачам завдано шкоду саме у зв`язку з вчиненням відповідачем кримінального правопорушення, то згідно приписів ч. 4 ст. 1193 ЦК України, суд при визначенні моральної шкоди у вказаному розмірі, не враховує матеріального становища задвавча цієї шкоди, тобто відповідача [PERSON] . Вивчаючи характер правопорушення, суд зауважує, що за змістом статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування за наявності вини самого потерпілого, враховуючи ступінь його вини, у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Суд зауважує, що злочин, унаслідок якого загинув син позивачів, був вчинений відповідачем з необережності. Як видно з вироку суду експертним шляхом було установлено, що водій мотоцикла [PERSON] у даній дорожній обстановці теж порушував Правила дорожнього руху України, зокрема п.п. 12.4. та 12.9. «б», зокрема за змістом вироком суду, водій [PERSON] під час керування мотоциклом діяв з певною зухвалістю, легковажністю та необережністю, оскільки на його миттєві маневри були змушені реагувати інші учасники дорожнього руху, насамперед водій іншого автомобіля (не учасник ДТП), який різко повернув кермо праворуч щоб уникнути з ним зіткнення через раптовість здійснення його обгону цим водієм мотоцикла та пішохід, який бачив, як з сильним ревом двигуна мотоцикл став обганяти всіх попереду рухаючих автомобілів. Варто зазначити, що дії водія мотоцикла "SPARK SP200R-25І" [PERSON] оцінювалися експертним шляхом лише з точки зору дотримання ним ПДР України, як оператором, тобто без урахування психофізіологічного стану водія та суб`єктивного ставлення його до своїх дій. Між тим, як при ухваленні вказаного вироку, так і при визначенні розміру моральної шкоди, суд не може залишити поза увагою нехтування самими батьками, позивачами у справі, своїх обов`язків щодо забезпечення безпеки свого малолітнього сина, свідомо дозволивши йому керувати двоколісним транспортним засобом великої потужності, знаючи про відсутність у сина, якому випнилося лише 15 років, посвідчення водія відповідної категорії та, навіть, не досягненням ним необхідного граничного віку для його отримання в установленому законом порядку. Втративши малолітню дитину у вказаній ДТП, позивачі безсумнівно зазнали моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями. Втрата рідної людини, є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Особливий душевний біль та тривалі глибокі моральні страждання зазнають батьки, коли вони втрачають саме свою рідну дитину, тим паче коли вона ще така зовсім юна (15 років) і для позивачки [PERSON] була єдиною дитиною, тому відновити попередній стан життя позивачів неможливо. Таким чином, з урахуванням засад справедливості та розумності, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, характер та обсяг моральних страждань, перенесених позивачами, характер немайнових втрат останніх, суд вважає за можливе визначити для позивачів розмір моральної шкоди у зв`язку з смертю їхнього сина у розмірі 360 000 грн, тобто по 180 000 грн кожному з батьків. Також, як вже зазначалося неодноразово у тексті цього рішення, відповідальність [PERSON] була застрахована згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, пунктом 27.3. ст. 27 указаного Закону, крім іншого, передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи батькам. Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Як вже згадувалося вище, розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на день ДТП, тобто станом на 06.09.2022 становив 6500 грн, тому суду в рахунок відшкодування моральної шкоди належало стягнути зі страховика 78 000 грн (6500 х 12), тобто по 39 000 грн кожному з позивачів, а решту суми - з відповідача [PERSON] . Проте, як із попередніми вимогами, позивачі не заявили вимог про стягнення моральної шкоди також з страхової компанії, не забажали під час розгляду справи залучити останню у якості співвідповідача, не зважаючи на відповідні роз`яснення суду, і подали такі вимоги лише до [PERSON] . З огляду на викладене суд доходить висновку про необхідність зменшення суми моральної шкоди визначеної судом, яка підлягає стягненню з [PERSON] на 78 000 грн, яка при страховій виплаті поділилася б у рівних частках кожному з батьків - позивачів, і приймає рішення про стягнення з відповідача на користь позивачів, кожному з них по 141 000 грн. (180 000 грн - 39 000 грн). Посилання представника відповідача, що ліміт відповідальності згідно договору страхування відповідача, передбачає виплату страхового відшкодування у розмірі 260 000 грн за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, а тому суд, при визначенні матеріальної чи моральної шкоди повинен врахувати можливість отримання позивачами таких страхових виплат, на переконання суду не заслуговують на увагу. Суд зауважує, що як виплата моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи її батькам, так і відшкодування особі, яка здійснила витрати на спорудження надгробного пам`ятника, виплачуються вказаним особам не залежно від виплати таким особам інших - основних страхових виплат, зокрема за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, ліміт відповідальності по якому визначено у самому договорі страхування. В той час, як виплата моральної шкоди та спорудження надгробного пам`ятника і ліміт страхових виплат по ним, визначено окремо у п. 27.3. та 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та складає для кожного з перелічених видів страхового відшкодування стосовно одного померлого 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. 5. Розподіл судових витрат. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до вимог при зверненні до суду позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі визначений п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», тобто 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (12 380 грн). Позивачі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» були звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду, оскільки ними подано спільний позов про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи. Враховуючи, що судом були задоволені частково позовні вимоги та стягнуто із відповідача на користь позивачів матеріальну та моральну шкоду у загальному розмірі 442 000 грн із заявлених 1 238 000 грн, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеної суми позовних вимог (35,7%), що складає у розмірі 4419,66 грн.

Outcome: partial