Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У жовтні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області із цим позовом. Вимоги позову обґрунтовані тим, що, перебуваючи на посаді першого заступника генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», будучи призначеним особою, яка тимчасово здійснює повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», [PERSON] видав наказ №489-К від 29.07.2021 «Про припинення трудового договору», яким звільнив заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань [PERSON] із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП. Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 15.12.2022 у справі №760/23063/21 задовольнив частково позов [PERSON] до ПрАТ КЕВРЗ» про поновлення на роботі та стягнення коштів, визнав протиправним та скасував наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору», поновив [PERSON] на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ» з 29.07.2021, стягнув з ПрАТ «КЕВРЗ» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 30.07.2021 по 15.12.2022 в сумі 1015000,00 грн, у частині присудження [PERSON] виплати заробітної плати за один місяць допустив рішення суду до негайного виконання. Київський апеляційний суд постановою від 29.11.2023 у справі №760/23063/21 змінив рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2022, виклав мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови; в іншій частині залишив без змін рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2022. Верховний Суд постановою від 23.10.2024 змінив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у частині стягнення із Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» на користь [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 1015000,00 грн, визначивши розмір середнього заробітку (з якого підлягають сплаті обов`язкові платежі) за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, у розмірі 840000,00 грн; в іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишив без змін. На виконанням рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 у частині присудженої [PERSON] виплати заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню, а також на виконання постанови Київського апеляційного суду від 29.11.2023, яка набрала законної сили, ПрАТ «КЕВРЗ» сплатило [PERSON] 817075,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також сплатило обов`язкові платежі: 182700,00 грн податку з доходів фізичних осіб, 15225,00 грн військового збору, 223300,00 грн єдиного внеску. З огляду на це позивач зазначає, що управлінське рішення відповідача про звільнення [PERSON] із займаної посади зумовило заподіяння шкоди ПрАТ «КЕВРЗ» на загальну суму 1238300,00 грн. Враховуючи те, що рішення судів у справі №760/22063/21 мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, позивач вважає, що ПрАТ «КЕВРЗ» було позбавлене об`єктивної можливості звернутися до суду із цим позовом до моменту постановлення судом остаточного рішення у цій справі, тобто до ухвалення Верховним Судом постанови від 23.10.2024. З огляду на це, просить визнати поважними причини пропуску процесуального строку для звернення до суду із цим позовом та поновити цей строк. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області від 05 листопада 2025 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив справу до підготовчого судового засідання на 01.12.2025. Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до правил ст. 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву. 24.11.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Кіцелюк Я.М. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Представник відповідача вважає, що позивач, як юридична особа, повністю відшкодував шкоду, пов`язану із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та здійснив відповідні обов`язкові відрахування, пов`язані з такою виплатою, у грудні 2023, а тому строк звернення до суду із цим позовом закінчився у грудні 2024. Оскільки цей позов поданий до суду у жовтні 2025, тому просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Також представник відповідача зазначив, що він та відповідач не погоджуються із твердженнями позивача про наявність підстав для поновлення передбаченого частиною 3 ст. 233 КЗпП України та пропущеного ним однорічного строку із дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду. Вважають необґрунтованими посилання позивача на те, що до прийняття остаточного судового рішення у справі №760/23063/21 ПрАТ «КЕВРЗ» було позбавлене можливості достеменно пересвідчитися у правомірності позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та виплату йому грошових коштів, а тому не могло встановити факт дійсної неправомірності спірного наказу про звільнення [PERSON] , а також посилання на те, що воєнний стан на території України неодноразово продовжувався та триває до тепер. Представник відповідача наголошує, що строк пред`явлення цього регресного позову у частині виплати заробітної плати за один місяць сплив 31 грудня 2023 року, а у частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу та здійснені відповідні обов`язкові відрахування, пов`язані із такою виплатою сплив 12 грудня 2024 року. Вказує, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском зазначеного строку. Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що є безпідставним посилання позивача, як на причину поважності пропущеного строку для звернення до суду з цим регресним позовом, ухвалення Верховний Судом постанови від 23.10.2024, оскільки частиною третьою ст. 233 КЗпП України позивачу визначено річний строк для звернення до суду з цим позовом, який слід рахувати від дати виявлення заподіяної шкоди, якою є дата здійснення відповідних виплат. Також зазначає про те, що відповідач очікує понести судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, орієнтовно у розмірі 120000,00 грн. Просить відмовити у задоволенні позову. 25.11.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача Шеметенко А.С. подала відповідь на відзив, згідно з якою вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Водночас днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Представник позивача вважає, що обставини цієї справи безпосередньо пов`язані із обставинами, які встановлені судами під час розгляду справи №760/23063/21 (за позовом [PERSON] до ПрАТ «КЕВРЗ» про поновлення на роботі та стягнення грошових коштів). Тому, на її переконання, фактичне виявлення позивачем заподіяної відповідачем шкоди відбулось саме у день ухвалення Верховним Судом постанови від 23.10.2024 у справі №760/23063/21, яка є остаточним судовим рішенням у зазначеній справі. ПрАТ «КЕВРЗ» до прийняття остаточного судового рішення у справі №760/23063/21 об`єктивно було позбавлене можливості достеменно пересвідчитися у правомірності позовних вимог [PERSON] та встановити факт законності/незаконності його звільнення із займаної посади, правомірності сплати ПрАТ «КЕВРЗ» на його користь грошових коштів, а також встановити законність/незаконність управлінського рішення [PERSON] щодо звільнення [PERSON] із займаної посади. На переконання ПрАТ «КЕВРЗ», саме постанова Верховного Суду від 23.10.2024, яка є остаточним рішенням у зазначеній справі, є основним доказом, який беззаперечно підтверджує протиправність управлінського рішення [PERSON] про звільнення [PERSON] із займаної посади, що має наслідком завдання ПрАТ «КЕВРЗ» матеріальної шкоди у значному розмірі, а також безпосередньо встановлює факт виявлення завданої шкоди. Отже, вважає, що позивач із поважних причин пропустив процесуальний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, а тому він може бути поновлений судом. Вказує, що ПрАТ «КЕВРЗ» у позовній заяві виклало клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновлення процесуального строку. Вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують доводів ПрАТ «КЕВРЗ», викладених у позовній заяві, внаслідок чого позовна заява ПрАТ «КЕВРЗ» підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, на переконання ПрАТ «КЕВРЗ», заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 120000,00 грн є очевидно завищеним, надмірним та таким, що не відповідає приписам ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а також критеріям розумності та співмірності, не узгоджується зі складністю цієї категорії справ для супроводу адвоката та ймовірним часом, який витрачений адвокатом. Просить задовольнити позов повністю. 01.12.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Кіцелюк Я.М. подав до суду заперечення на відповідь на відзив. Представник вважає, що у своїй відповіді на відзив позивач здійснює власне тлумачення статті 233 КЗпП України. Ця позовна заява подана до Фастівського міськрайонного суду Київської області 23.10.2025, тобто поза межами річного строку, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України та пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», а тому не підлягає задоволенню. Просить відмовити у задоволенні позову. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 01 грудня 2025 року закрив підготовче провадження у цивільній справі та призначив її до розгляду по суті на 22.12.2025. У судовому засіданні 22.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 29.12.2025. Представник позивача адвокат Шеметенко А.С. у судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила його задовольнити з підстав, що зазначені у ньому та відповіді на відзив. Додатково наголосила на тому, що у тексті постанови Верховного Суду підтверджено мотивування судів попередніх інстанцій про те, що звільнення [PERSON] здійснене із порушенням законодавства. Отже, факт незаконного звільнення працівника відповідачем підтверджений судовим рішенням та не потребує доказування. Оскільки відповідач як керівник, який прийняв наказ про це звільнення, фактично визнаний винним у незаконному звільненні працівника, тому він повинен нести відповідальність за прийняте ним управлінське рішення. Також додала, що строк звернення до суду із цим позовом позивач пропустив із поважних причин, а тому цей строк підлягає поновленню судом. Вважає, що цей строк необхідно відраховувати від остаточного судового рішення, яке ухвалене Верховним Судом 23.10.2024. На запитання суду зазначила про те, що сплата середнього заробітку у межах стягнення за один місяць здійснена позивачем 30.12.2022 із здійсненням обов`язкових відрахувань, після ухвалення судом апеляційної інстанції та з метою уникнення витрат, пов`язаних із здійсненням виконавчого провадження, 12.12.2023 позивач сплатив [PERSON] всю суму присудженого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу зі здійсненням обов`язкових платежів та відрахувань. Також додала, що чинне законодавство передбачає, що позовні вимоги повинні бути обґрунтовані та підтверджені відповідними доказами. Доказом обґрунтованості позову у цій справі вважає остаточне судове рішення у справі про поновлення на роботі [PERSON] . Ухвалення постанови Верховним Судом у вказаній справі, на її думку, дало можливість позивачу на звернення до суду із цим позовом, оскільки остаточно установило протиправність наказу про звільнення працівника, а тому строк позовної давності слід рахувати з часу ухвалення цього остаточного судового рішення. Просила суд врахувати, що строк звернення до суду пропущено із поважних причин. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав. Представник відповідача адвокат Кіцелюк Я.М. у судовому засіданні заперечив проти вимог позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав пропуску річного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України. Вказав, що цей строк слід обраховувати з часу виплати незаконно звільненому працівнику сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначив про відсутність підстав для його поновлення. Заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників справи, з`ясувавши обставини, які мають значення для вирішення справи, дослідивши докази, якими обґрунтовуються вимоги заяви, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив таке. Відповідно до рішення Акціонерного товариства «Київського електровагоноремонтного заводу» № 44/2020 4/7 від 18 листопада 2020 року про виконавчий орган ПрАТ «КЕВРЗ», [PERSON] призначений першим заступником генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» строком на один рік з 19.11.2020 року. [PERSON] перший заступник генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» призначений з 19.11.2020 особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» на період до обрання генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» у встановленому порядку або обрання (призначення) іншої особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» (а.с.22). Згідно із заявою [PERSON] від 19.11.2025, він приступив до роботи на посаді першого заступника генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» строком на 1 рік з 19.11.2020 відповідно до рішення №44/2020-4/7 Акціонерного приватного акціонерного товариства «Київського електровагоноремонтного заводу» від 18.11.2020 (а.с.20). Згідно із заявою [PERSON] від 19.11.2025, він приступив до тимчасового здійснення повноважень генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» на період до обрання генерального директора у встановленому порядку, або обрання (призначення) іншої особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ». До виконання приступив з 19.11.2020 (а.с.21). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №541-К від 19.11.2020, [PERSON] заступив на посаду першого заступника генерального директора Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» строком на один рік з 19 листопада 2020 року (а.с.19). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №489-К від 29.07.2021, виданого т.в.о. генерального директора [PERSON] про припинення трудового договору, заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань [PERSON] звільнено з 29 липня 2021 року із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП (а.с.28-31). Відповідно до рішення Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №20/4/21 від 01.11.2021, визнано таким, що втратив чинність пункт 3 рішення акціонерного приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 18.11.2020 №44/2020-4/7 та припинено тимчасове здійснення повноважень генерального директора приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» [PERSON] з 01.11.2021. Призначено з 02.11.2021 строком на один рік заступником генерального директора Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» Махлая Володимира Анатолійовича (а.с.26). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №754-К від 01.11.2021, виданого т.в.о. генерального директора Пишняком С.П. про припинення повноважень, [PERSON] , перший заступник генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», припинив тимчасове здійснення повноважень генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» 01 листопада 2021 року (а.с.25). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №807-К від 19.11.2021 виданого т.в.о. генерального директора [PERSON] , про припинення трудового договору, [PERSON] , першого заступника генерального директора, звільнено з посади 19 листопада 2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 27). Вважаючи своє звільнення незаконним, [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до ПрАТ «КЕВРЗ» про визнання протиправним та скасування наказу ПрАТ «КЕВРЗ» №489-К від 29.07.2021 «Про припинення трудового договору» та поновлення з 29.07.2021 [PERSON] на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань та стягнення належних йому грошових коштів. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 по справі №760/23063/21 позов [PERSON] до ПрАТ КЕВРЗ» про поновлення на роботі та стягнення коштів задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору», поновлено з 29.07.2021 [PERSON] на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ», у цій частині рішення суду звернуто до негайного виконання, стягнуто з ПрАТ «КЕВРЗ» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 30.07.2021 по 15.12.2022 в сумі 1 015 000,00 грн. Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №1231-К від 25.12.2022 виданого т.в.о. генерального директора Олегом Головачем про поновлення на роботі [PERSON] , скасовано наказ приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 29.07.2022 №489-К «Про припинення трудового договору» з [PERSON] . Поновлено з 29.07.2021 [PERSON] на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань Здійснено виплату заробітньої плати за один місяць у розмірі 70000,00 грн відповідно до п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України (а.с.84). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №1240-К від 26.12.2022 виданого генерального директора [PERSON] , [PERSON] увільнено від роботи з 01 жовтня 2022 року у зв`язку з призовом на військову службу згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України зі збереженням місця роботи (а.с. 32). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №530-К від 18.05.2023, виданого генеральним директором [PERSON] , внесено зміни до п.1 наказу від 25.12.2022 №1231-К «Про поновлення на роботі [PERSON] ». Скасовано наказ приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 29.07.2021 №489-К «Про припинення трудового договору» з [PERSON] (а.с.85). Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 15.12.2022 у справі №760/23063/21 задовольнив частково позов [PERSON] до ПрАТ КЕВРЗ» про поновлення на роботі та стягнення коштів, визнав протиправним та скасував наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору», поновив [PERSON] на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ» з 29.07.2021. Київський апеляційний суд постановою від 29.11.2023 у справі №760/23063/21 змінив рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2022, виклав мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови; в іншій частині залишив без змін рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2022. Верховний Суд постановою від 23.10.2024 змінив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у частині стягнення із Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» на користь [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 1015000,00, визначивши розмір середнього заробітку (з якого підлягають сплаті обов`язкові платежі) за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, у розмірі 840000,00 грн; в іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. Вказані рішення опубліковані у Єдиному державному реєстрі судових рішень та перебувають у загальному доступі. Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №921-К від 08.11.2024, виданого генеральним директором [PERSON] , [PERSON] заступник генерального директора з комерційних та фінансових питань припинив увільнення від роботи та приступив до роботи 08 листопада 2024 року (а.с.43). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №923-К від 08.11.2024, виданого генеральним директором Олександром Власовим, [PERSON] заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань звільнено за власним бажанням та виплачено грошову компенсацію за 29 календарних днів (а.с.42). Згідно із платіжною інструкцією №10035 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» перерахувало [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 760725,00 грн (а.с.38). Згідно із платіжною інструкцією №10036 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» здійснило відрахування військового збору у розмірі 1,5% нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 14175,00 грн (а.с.41). Згідно із платіжною інструкцією №10037 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» здійснило відрахування ПДФО 18%, нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 170100,00 грн (а.с.40). Згідно із платіжною інструкцією №10038 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» сплатило єдиний внесок 22%, нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 207900,00 грн (а.с.39). Нормативно-правове обґрунтування. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Пунктом 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності, у тому числі коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно із пунктом 8 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно із частиною шостою статті 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну у незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснене із порушенням закону. Зі змісту поданого до суду позову вбачається, що підставою для звернення позивача до суду слугувало те, що відповідач як службова особа видав наказ про звільнення працівника і у подальшому цей наказ скасований у судовому порядку як незаконний, звільненому працівнику присуджено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач зазначає, що у зв`язку із виплатою незаконно звільненому працівнику суми середнього заробітку товариство зазнало матеріальних втрат. Оскільки така шкода завдана визнаним у судовому порядку незаконним управлінським рішенням відповідача, тому з посиланням на статтю 237 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника. В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що незаконність наказу про звільнення працівника встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. З огляду на це суд враховує таке. Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень, що набрали законної сили, для інших судів визначається законом. Аналогічна норма викладена у ч. 1 ст. 18 ЦПК України. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт незаконного звільнення [PERSON] із посади заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ст. 41 КЗпП України) доведений та, відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України). Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України). Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Такі висновки викладені, зокрема та не виключно, у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14, від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц, від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц. Ці висновки є сталими у правозастосовній практиці та релевантними до спірних правовідносин, а тому суд враховує їх під час вирішення цієї справи. Також суд враховує, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Річний строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин (стаття 234 КЗпП України). У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 766/13189/20 зазначено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду із позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. З огляду на це суд враховує таке. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Статтею 233 КЗпП України встановлений преклюзивний(присічний) однорічний строк для звернення до суду з позовом із регресною вимогою. Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. У цій справі суд встановив, що на виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №760/23063/21, зміненого у мотивувальній частині постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2023, позивач здійснив виплату середнього заробітку у межах стягнення за один місяць у рудні 2022, решту середнього заробітку за час вимушеного прогулу він сплатив у грудні 2023. З урахуванням викладеного суд вважає, що перебіг строку звернення позивача із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, у спірних правовідносинах розпочався із дня проведення товариством належних виплат незаконно звільненому працівнику (грудень 2022 та грудень 2023). Отже, саме із цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Водночас суд критично сприймає твердження представника позивача про те, що вказаний строк необхідно обраховувати із дня ухвалення судом остаточного рішення у справі про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення працівника і остаточним рішенням у цій справі є рішення Верховного Суду. Суд зазначає, що це твердження суперечить нормам чинного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду, які суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права. Крім цього, у контексті наведеного суд також вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до статті 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Тобто за Конституцією України обов`язковим є саме апеляційний перегляд. Ця правова норма також кореспондує із пунктами 7-9 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу, згідно із якими до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а також визначено право на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом. Наведені положення законодавства дають підстави зробити висновок, що рішення апеляційного суду є остаточними і за загальним правилом у малозначних справах та справах незначної складності, до яких віднесені трудові спори, перегляду у касаційному порядку не підлягають, за винятком окремих випадків. Крім цього, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення (ч. 1 ст. 384 ЦПК України). Отже, остаточним рішенням у справах про вирішення трудового спору є рішення суду апеляційної інстанції, за винятком окремих випадків. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Саме на дотримання цього принципу позивач здійснив виплату незаконно звільненому працівнику сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ці виплати здійснені ним у грудні 2022 та у грудні 2023. За таких обставин, оскільки позивач звернувся до суду із цим позовом у жовтні 2025, тому суд вважає, що Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» пропустило річний строк звернення до суду за вирішенням спору про покладення майнової відповідальності на службову особу, винну у незаконному звільненні працівника. Отже, викладені представником відповідача у відзиві заперечення щодо позовних вимог із посиланням на те, що позивач не дотримався встановленого ст. 233 КЗпП України річного строку звернення до суду з цим позовом, заслуговують на увагу та враховуються судом під час вирішення цієї справи. Стосовно вимог позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із цим позовом та наявності підстав для його поновлення суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідком спливу (пропуску) позовної давності, згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, є наявність підстав для відмови у позові, у разі застосування такого права стороною у спорі. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 127 ЦПК України). Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про наявність у суду виключних дискреційних повноважень у частині суб`єктивної оцінки причин пропуску процесуального строку відповідним учасником справи. Водночас суд, вирішуючи питання про поновлення пропущеного процесуального строку, повинен зберегти баланс між правом на доступ до суду з одного боку та принципом юридичної визначеності з іншого. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово викладав висновки щодо дискреційних повноважень суду під час визначення поважності причин пропуску процесуального строку та зазначив, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, що безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Прете у цій справі, заявляючи про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, представниця позивача вказала виключно про те, що такий позов позивач міг подати до суду тільки після ухвалення у відповідній справі остаточного судового рішення, яким, на її думку, є постанова Верховного Суду. Таке твердження суд вважає безпідставним та таким, що не відповідає приписам законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Крім цього, суд вважає безпідставним посилання представниці позивача як на підставу для поновлення процесуального строку пропущеного з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, оскільки сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Водночас представниця позивача не зазначила та не надала суду доказів їх існування обставин, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання позивачем як учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку, пов`язаних із подачею до суду цього позову. За цих обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду із цим позовом. Крім цього, суд враховує, що у цій справі спір між сторонами виник із трудових правовідносин, до яких підлягає застосуванню ст. 233 КЗпП України, яка є імперативною і підлягає застосуванню незалежно від клопотання будь-якої із сторін про її застосування чи незастосування. Приписи ЦК України на вказані правовідносини, які є трудовими і врегульовані спеціальним законом Кодексом Законів про працю України, не поширюються. Така правова позиція висловлена зокрема Верховним судом України у постановах від 02 березня 2016 у справі №6-1263цс15 та від 05.07.2017 року у справі № 6-1033цс17, а також неодноразово висловлювалась Верховним Судом. Крім цього, Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі №204/1724/20 зазначив про те, що перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №826/13768/16 вказала, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Також пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини також наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51). З огляду на вказане та враховуючи встановлені судом обставини звернення до суду із цим позовом поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, суд вважає, що вказане є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення до суду за вирішенням цього спору. Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed