Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до відповідача [PERSON] , яким просила стягнути в порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на її користь 1/2 частину спільно нажитих грошових коштів в сумі 425 000,00 гривень та понесені судові витрати. В подальшому позивач зменшила розмір позовних вимог, надавши відповідну заяву, в якій просила стягнути в порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на її користь частину спільно нажитих грошових коштів в сумі 33 544,77 гривень та понесені судові витрати. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на такі обставини. 21 вересня 2019 року сторони зареєстрували шлюб, прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу було змінено на « [PERSON] ». 06 квітня 2024 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2024 року. Після розірвання шлюбу позивач повернула дошлюбне прізвище « [PERSON] » та 12 липня 2024 року отримала паспорт громадянина України № [NUMBER] . Позивач зазначила, що за час спільного проживання подружжя накопичили спільні грошові кошти, які надходили та частково зберігались на рахунках [PERSON] , відкритих в АТ «Укрсиббанк», та які підлягають поділу. Щодо суми грошових коштів, що підлягають поділу та добровільну виплату половини вказаних коштів позивач та відповідач згоди не дійшли, що і обумовило необхідність такого поділу в судовому порядку. Відповідно до наданої АТ «Укрсиббанк» інформації залишки грошових коштів на рахунках відповідача станом на 05 квітня 2024 року становлять 19 937,69 гривень та 47 151,84 гривень, що разом становить суму 67089, 53 гривень. Отже, за підрахунками позивача сума грошових коштів, що підлягає стягненню з відповідача в порядку поділу майна подружжя становить 33 544,77 гривень. Аргументи учасників справи 16 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] адвоката Остахова В.П., в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, на обґрунтування відзиву зазначив таке. В період з 21 вересня 2019 року по 06 квітня 2024 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2024, спільних дітей сторони не мають. В серпні 2024 року [PERSON] зверталась до Харківського районного суду Харківської області з позовом про поділ спільного майна - автомобіля FORD ESCAPE, vin код: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року у справі за зазначеним позовом затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої спірний автомобіль визнано об`єктом спільної власності та визначено сплату грошової компенсації позивачу у розмірі 215 564,00 гривень. Представник відповідача звертає увагу суду, що звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна у вищезазначеній справі, позивач зазначала спільним майном лише вищевказаний автомобіль, про наявність/поділ іншого спільного майна позивач не зазначала. Хоча, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). У зв`язку з такими суперечливими і непослідовними діями позивача виникають обґрунтовані сумніви у її добросовісності, правдивості та реальності намірів. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач взагалі не зазначає, з чого (яких коштів, надходжень тощо) складається сума 850 000,00 гривень, чому саме 850 000,00 гривень, яке джерело походження цих коштів, чи отримані такі кошти в результаті спільної праці чи це особисті кошти позивача/відповідача, на якому саме рахунку вони зберігаються. 3 аналізу позовної заяви слідує, що позивач взагалі не володіє інформацією про кошти, які вона зазначила в позові, і звернення до суду, з урахуванням вищевказаної недобросовісності позивачки, виглядає як спосіб судового тиску на відповідача. Позивачка, як до шлюбу, так і під час шлюбу не працювала, жодних доходів не отримувала. Доходи отримував лише відповідач як винагороду за цивільно-правовими договорами, оплата за виконану роботу надходила на його розрахунковий рахунок і використовувалась на забезпечення сім`ї, зокрема і позивача, тобто кошти, які отримував відповідач, були використані на потреби сім`ї. Жодних депозитних рахунків, зокрема у відповідача, за час шлюбу, не було. Отже, позивачем не надано належних і беззаперечних доказів як наявності коштів у заявленому розмірі, використання відповідачем коштів, які знаходилися на банківських рахунках в своїх особистих цілях або не в інтересах сім`ї. Факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Представник відповідача наголошує, що позивач просить стягнути з відповідача виключно половину усіх коштів, які акумулювалися та витрачалися з рахунків відповідача у період їх фактичних шлюбних відносин, тобто позивач ставить питання стягнення коштів, які вже витрачені на потреби та в інтересах сім`ї. При цьому жодних доказів наявності таких коштів та їх використання відповідачем не в інтересах сім`ї позивачем не надано, а також належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття спірних коштів були її особисті грошові кошти. Рух справи Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2025 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. 11 червня 2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Остахов В.П. у встановлений судом строк засобами поштового зв`язку подав до суду відзив на позов. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2025 року задоволені клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Грубника Д.Л. та представника відповідача [PERSON] адвоката Остахова О.П. про витребування доказів, витребувано у АТ «Укрсиббанк» інформацію про наявність відкритих, у період з 21 вересня 2019 року по 05 квітня 2024 року, поточних депозитних рахунків фізичної особи-підприємця або інших рахунків на ім`я [PERSON] у національній або іншій валюті, із зазначенням дати відкриття/закриття та руху коштів по відповідним рахункам, а також інформацію про залишки грошових коштів на вказаних рахунках станом на 05 квітня 2024 року; витребувано у Державної податкової служби України: інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] та належним чином засвідчені копії податкової та фінансової звітності, поданої фізичною особою-підприємцем [PERSON] за період з 01 вересня 2019 року по 01 квітня 2024 року включно. 02 липня 2025 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2025 року від АТ «Укрсиббанк» до Харківського районного суду Харківської області надійшла витребувана інформація. 14 липня 2025 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2025 року від Державної податкової служби України до Харківського районного суду Харківської області надійшла витребувана інформація. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог, підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Зазначеною ухвалою також задоволено заяву представника позивача про повернення сплаченої суми судового збору, повернуто [PERSON] сплачену суму судового збору в зв`язку зі зменшенням позовних вимог у розмірі 3 038,80 гривень. Участь у справі сторін та інших учасників справи Позивач [PERSON] та її представник адвокат Грубник Д.Л. у судове засідання не з`явились, останній надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Остахов В.П., який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів, проти задоволення пзову заперечував з підстав, викладених ним у відзиві на позов. Фактичні обставини справи Сторони [PERSON] та [PERSON] 21 вересня 2019 року зареєстрували шлюб у Харківському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 4368. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2024 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2024 року. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, ідентифікаційний номер [NUMBER] , дата взяття на облік 27 жовтня 2014 року (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 20 травня 2025 року). На виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2025 року АТ «Укрсиббанк» надало виписки про рух грошових коштів по банківським рахункам [PERSON] (код [NUMBER] ) за період з 21 вересня 2019 року по 05 квітня 2024 року. Згідно з наданою АТ «Укрсиббанк» інформацією [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у період з 21 вересня 2019 року по 05 квітня 2024 року мав такі рахунки: -[NUMBER] валюта USD, дата відкриття 27 серпня 2018 року, залишок коштів на рахунку станом на 05 квітня 2024 складав 0,00 USD; -[NUMBER] валюта UAH, дата відкриття 27 серпня 2018 року, залишок коштів на рахунку станом на 05 квітня 2024 року складав 19937,69 UAH; -[NUMBER] валюта USD, дата відкриття 07 листопада 2022 року, залишок коштів на рахунку станом на 05 квітня 2024 року складав 0,00 USD; -- [NUMBER] валюта UAH, дата відкриття 05 листопада 2014 року, залишок коштів на рахунку станом на 05 квітня 2024 року складав 47151,84 UAH. Зі змісту листа Департаменту податкових сервісів Державної податкової служби України від 08 липня 2025 року № /5/99-00-12-04-02-05 слідує, що [PERSON] за даними ДПС не перебуває на обліку в контролюючих органах як фізична особа-підприємець. Відповідно до відомостей Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованих та виплачених доходів за період з 3 кварталу 2019 року по квітень 2024 року, [PERSON] отримала такі доходи від Київського виплатного центру: -за січень 2024 року у розмірі 2000,00 гривень; -за лютий 2024 року у розмірі 2000,00 гривень; -за березень 2024 року у розмірі 2000,00 гривень; -за квітень 2024 року у розмірі 2000,00 гривень. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Приписами ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2024 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2024 року. Згідно з ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, саме 06 квітня 2024 року, тобто з дати набрання законної сили рішення суду у справі про розірвання шлюбу припинено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 753/7242/21. Як встановлено судом зі змісту наданої АТ «Укрсиббанк» інформації по рахункам відповідача [PERSON] , останній станом на 05 квітня 2025 року, тобто безпосередньо до моменту припинення шлюбу з позивачем, мав на належних йому банківських рахунках в АТ «Укрсиббанк» грошові кошти в загальній сумі 67 089,53 гривень (19 937,69 UAH на рахунку [NUMBER] та 47 151,84 UAH на рахунку [NUMBER] ). Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Отже, в силу положень ч.3 ст.368 ЦК України та конструкції норми ст.60 СК України право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на майнові права на грошові кошти на банківських рахунках в АТ «Укрсибабнк» в загальній сумі 67 089,53 гривень - презюмується. Така презумпція відповідачем належними, допустимими та достатніми доказами не спростована. За таких обставин суд висновує про наявність правових підстав для визнання спільним майном подружжя грошових коштів, які наявні на банківських рахунках відповідача на момент припинення шлюбу, у загальному розмірі 67 089,53 гривень. Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача половини усіх коштів, які акумулювалися та витрачалися із зазначених банківських рахунків за весь період перебування сторін у шлюбі, та були витрачені на потреби та в інтересах сім`ї, оскільки позивач під час проведення підготовчого засідання зменшила розмір позовних вимог та остаточно просила поділити лише майно подружжя (грошові кошти), яке було наявне на момент припинення шлюбу, а не стягнути частину грошових коштів, які знаходились на банківських рахунках за весь час перебування сторін у шлюбі. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо того, що в період перебування у шлюбі позивач не працювала та жодних доходів не мала. При цьому слід наголосити на презумпції спільного майна подружжя, придбаного/набутого під шлюбу. В даному випадку судом підлягають з`ясуванню факти набуття під час шлюбу того чи іншого майна, в свою чергу перед судом не стоїть завдання встановити можливість або неможливість набуття кожним із подружжя сум грошових коштів, що перебували на банківських рахунках та які були зараховані на такі рахунки під час шлюбу. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про належність спірних грошових коштів до його особистої приватної власності. Як вже було зазначено вище, відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд з дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із цим, ч.6 ст.57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 761/28358/15-ц. Надаючи оцінку вищезазначеним обставинам щодо часу набуття права на спірне майно, що є необхідною умовою для визнання спірного майна спільною власністю подружжя, суд зазначає таке. Грошові кошти у зазначеній позивачем сумі, яка підлягає поділу, були наявними на банківському рахунку відповідача на момент припинення шлюбу, відповідно були набуті подружжям під час шлюбу. В описовій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2024 року, яким було розірвано шлюб між сторонами, зазначено, що сторони припинили шлюбні відносини з липня 2023 року. Згідно з ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. З огляду на вищезазначене, суд зауважує, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами судом не встановлювались та не досліджувались обставини фактичного припинення шлюбних відносин та спільного проживання сторін. Обставина припинення спільного проживання та шлюбних відносин зазначена судом в описовій частині рішення лише з пояснень позивача на обґрунтування позовних вимог, що не може бути встановленими судом преюдиційними обставинами для цієї справи. Щодо доводів відповідача про те, що позивач вже зверталась до суду із позовом про поділ майна подружжя, за наслідками розгляду якого судом було затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої позивачу сплачено грошову компенсацію спільного майна подружжя автомобіля Ford Escape, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що суд, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, повинен встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і час та джерела його придбання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Водночас закон не позбавляє подружжя права на поділ іншої частини майна, яка не була предметом розгляду суду. Особа не може бути позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх прав, якщо попереднім рішенням суду було поділено не все спільне майно, а лише його частину. При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірні грошові кошти були предметом позову та зазначались сторонами у обсязі спільного майна подружжя під час попереднього розгляду справи щодо поділу майна. З огляду на вищенаведене та встановивши, що спірне майно (грошові кошти) були зараховані на банківські рахунки відповідача під час перебування сторін у шлюбі, та були наявними на момент припинення шлюбу, суд вважає доведеним факт того, що вказане майно є спільною власністю подружжя. Враховуючи неможливість поділу сторонами в добровільному порядку, а також відсутності підстав і обставин для відступу від рівності часток у спільній власності, суд дійшов висновку про задоволення позову та поділу спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача належної позивачу частки цього майна. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 2 цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2025 року задоволено заяву представника позивача про повернення сплаченої суми судового збору, повернуто [PERSON] сплачену суму судового збору в зв`язку зі зменшенням позовних вимог у розмірі 3 038,80 гривень. Отже витрати позивача по сплаті судового збору складають 1211,20 гривень, що передбачено статтею 4 Закону України «Про судовий збір», яка визначає розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 20 жовтня 2025 року відповідач надав до суду заяву про стягнення понесених судових витрат, якою просив стягнути з [PERSON] на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 42 000 гривень. В зв`язку із задоволенням позову витрати відповідача на професійну правничу допомогу на підставі частини 2 статті 141 ЦПК України мають бути покладені на відповідача, а тому заява відповідача про стягнення понесених витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: approved