Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

у листопаді 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Позов мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира увійшла до складу спадщини. 08.09.2017 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] у рівних частинах [PERSON] та [PERSON] . 10.08.2022 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок смерті заповіла позивачу вище вказану квартиру, а тому на підставі ст. 1254 ЦК України заповіт від 08.09.2017 року був скасований. Крім того, померла склала заповіт від 21.01.2016 року, яким заповіла позивачу земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована у садівничому товаристві «Ювілейне» на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Окрім позивача, інших спадкоємців немає. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Про наявність вище вказаних заповітів позивач дізнався у травні 2024 року, однак останній проживає у державі Ізраїль, тому він витратив час на очікування документів про смерть [PERSON] та складання відповідних документів нотаріусом у Ізраїлі, які у подальшому переправив до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Юлії, яка листом повідомила, що позивач пропустив шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить визначити йому додатковий строку для подання заяви про прийняття спадщини строком три місяці та посилається як на поважну причину його пропуску не знання про існування вище вказаних заповітів. Ухвалою суду від 06 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні, вказуючи, що не обізнаність позивача про наявність заповіту не є поважою причиною пропуску ним строку на подачу заяви про прийняття спадщини, оскільки він є онуком померлої [PERSON] та фактично єдиним спадкоємцем щодо майна останньої, а тому, окрім спадкування за заповітом, позивач мав право на спадкування за законом та був обізнаний про відсутність спадкоємців попередньої черги, а тому навіть незнання про наявність заповіту, позивач мав би вчинити активні дії для прийняття спадщини за законом та подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк, що останній не зробив. Крім того, позивач не довів, що протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, існували причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення дій щодо прийняття спадщини, а проживання позивача у Ізраїлі не є сама по собі поважною причиною для пропуску строку подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини. Зазначає також, що до складу спадщини входить земельна ділянка, яка знаходиться на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, однак позивач не вказав відповідачем та не просив суд залучити до участі у справі у якості співвідповідача вказану сільську раду, що є також підставою для відмови у позові. 08 грудня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача у якій він вказує, що необізнаність про наявність заповіту є поважною причиною пропущення строку для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Вказує, що позивач з 2016 року постійно проживає у державі Ізраїль та не приїздив до України про що свідчить копії паспортів позивача, які знаходяться у матеріалах справи. У судове засідання позивач не прибув. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Повідомив, що померла [PERSON] мала двох синів. Один з них виїхав до іншої держави і місце його перебування не відоме. Інший син померлої, це батько позивача, який помер у 2011 році. Надав суду копію свідоцтва про народження позивача та копію свідоцтва про смерть його батька. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав наведених у відзиві на позов. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] у м. Чернігові померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.02.1996 року(а.с.10) та витягу про державну реєстрацію прав № 33410937 від 06.03.2012 р.(а.с.14), [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] та відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 456756503 від 16.12.2025 р. власником земельної ділянки № [NUMBER] , кадастровий номер 7425585500:09:000:0325, яка розташована у садівничому товаристві «Ювілейний», Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. 21 січня 2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, яким належну їй на праві приватної власності земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 7425585500:09:000:0325, яка розташована у садівничому товаристві «Ювілейний», Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.20). 08 вересня 2017 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, яким належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , заповіла в рівних частинах: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.21). 10 серпня 2022 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, яким належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.22). Відповідно до частин 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Враховуючи положення частин 2,3 ст. 1254 ЦК України, на час розгляду даної справи, заповіт від 08 вересня 2017 року, яким [PERSON] заповіла належну їй на праві власності квартиру в рівних частинах: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , був скасований у частині розпорядження щодо квартири [PERSON] , [INFO] , оскільки 10 серпня 2022 року [PERSON] заповіла належну їй на праві власності квартиру, лише [PERSON] , [INFO] . У матеріалах справи містяться копії паспортів виданих у державі Ізраїль на ім`я [PERSON] , [INFO] , видано паспорт 20.11.2016 року із строком дії до 19.11.2021 року та паспорт виданий 02.11.2017 року із строком дії до 01.11.2027 року(а.с.57-58). Із заявою від 05 червня 2024 року, яка посвідчена нотаріусом Яковом Гольдбергом, міста Нетанія, Ізраїль, [PERSON] звернувся до компетентної нотаріальної контори та вказує, що він приймає спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , до складу якої входить квартира [ADDRESS] та земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 7425585500:09:000:0325, яка розташована у садівничому товаристві «Ювілейний», Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. На зворотній стороні заяви проставлений апостиль від 06 червня 2024 року, тобто заява офіційно засвідчена(а.с.16). Згідно листа Першої Чернігівської державної нотаріальної контори від 12.11.2025 року № 412/01-16 та доданої до нього інформаційної довідки із Спадкового реєстру, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] станом на 12 листопада 2025 року не заводилась(а.с.37-38). З листа приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. від 03.09.2024 року № 849/01-16, вбачається, що 24 червня 2024 року до приватного нотаріуса надійшла поштою заява про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , від [PERSON] . Справжність підпису на вказаній заяві засвідчено нотаріусом Яковом Гольдбергом, міста Нетанія, Ізраїль 05 червня 2024 року та відправлена поштою 13 червня 2024 року, що підтверджується відміткою про відправку на конверті. Нотаріусом було роз`яснено позивачу, що він пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини(а.с.26). Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви або ці обставини суд визнав поважними. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, представник позивача посилається на те, що позивачу не було відомо про наявність заповіту, про наявність якого дізнався у травні 2024 року, потім чекав коли отримає документи про підтвердження смерті спадкодавця, а також деякий час витратив на оформлення заяви про прийняття спадщини у нотаріуса у державі Ізраїль, тому вказана заява до України направлена поза межами шестимісячного строку для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 року по справі № 686/5757/23, Велика Палата Верховного Суду вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Суд бере до уваги, що позивач є онуком померлої [PERSON] . Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, батько позивача [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Враховуючи, що батько позивача помер раніше своєї матері [PERSON] , тому позивач, як учасник процесу спадкування за правом представлення мав право звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини незалежно від наявності заповіту, а тому незнання позивача про наявність заповіту у даному конкретному випадку не може бути самостійною поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Однак, суд бере до уваги, що [PERSON] померла [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] сплив 11 червня 2024 року. Позивач, який постійно мешкає у Державі Ізраїль з 2016 року, що підтверджується наявними у справі копіями паспортів виданими на його ім`я у вказаній Державі, звернувся до нотаріуса у державі Ізраїль із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] 05 червня 2024 року, тобто у межах шестимісячного строку для прийняття спадщини і вказана заява була вислана до України засобами поштового зв`язку 13 червня 2024 року, тобто через два дні після закінчення строку для прийняття позивачем спадщини після померлої [PERSON] . З наведеного вбачається, що позивач у межах строку для прийняття спадщини вчиняв активні дії щодо прийняття спадщини, однак враховуючи його проживання у іншій державі він пропустив незначний строк для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.12.2021 року у справі № 369/6254/19-ц, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Крім того, суд також враховує ту обставину, що пропущений позивачем строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23(провадження № 14-50цс24) виснувала, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість. Крім того, вирішуючи даний спір, суд враховує, що згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 133/1880/18. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Враховуючи, що позивач у межах шестимісячного строку для звернення до нотаріуса про прийняття спадщини вчиняв активні дії, звернувшись до нотаріуса у державі за місцем свого проживання та направив відповідну заяву до нотаріуса за місцем відкриття спадщини пропустивши незначний дводенний строк, тому суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Додатково суд звертає увагу, що представник позивача у відзиві вказує як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову те, що до справи не залучена у якості відповідача або співвідповідача Новобілоуська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області, оскільки до складу спадщини входить земельна ділянка, яка розташована на території вказаної сільської ради, а тому у даній справі належними відповідачами є не лише Чернігівська міська рада на території якої знаходиться квартира, яка входить до складу спадщини, але і вказана сільська рада на території якої розташована земельна ділянка, тобто орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна. При цьому, представник позивача посилається на практику Верховного Суду та безпосередньо на частини 1, 3 ст. 1277 ЦК України де вказано, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 736/1432/20 підтримав позицію викладену у вище наведеній постанові Пленуму Верховного Суду України та вказав, що належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. З наявної у матеріалах справи довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 30.07.2024 року № 4738 вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована у [ADDRESS] . Знята з реєстрації 18.12.2023 р.(а.с.15). З наведеного вище вбачається, що місцем відкриття спадщини є м. Чернігів, а тому належним відповідачем є Чернігівська міська рада. Отже, належним відповідачем у даному випадку є орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а не за місцем знаходження нерухомого майна, яке входить до складу спадщини. Крім того, посилання позивача на ст. 1277 ЦК України, як на підставу для участі у даній справі органу місцевого самоврядування за місцем знаходження нерухомого майна, є помилковим, оскільки дана стаття регулює підсудність справ про визнання спадщини відумерлою, які розглядаються судом у порядку окремого провадження. Враховуючи викладене,

Outcome: approved