Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (надалі також «Позивач», «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач») про стягнення заборгованості за кредитним договором №4933810 від 07.12.2021 року у розмірі 42 981,25 грн. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 07.12.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник, Відповідач) укладено Договір №4933810 (далі «Договір»). Відповідно до п.1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20000,00 грн. Відповідно до п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 7500,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору. Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором настав, але Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти в повному обсязі не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. 26.07.2024 було укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТзОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі, за договором №4933810. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» посилається на те, що Позивача наділено правом вимоги до Відповідача за договором №4933810. Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором Відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у Відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №4933810 від 07.12.2021 року, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 42981,25 грн. з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 11500,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 31481,25 грн. та заборгованість за комісіями 0,00 грн. Враховуючи наведене просить суд стягнути з [PERSON] вказану заборгованість. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представником Відповідача Лазаровича І.М. на адресу суду подано відзив на позов, у якому він проти позовних вимог заперечив, просив у їх задоволенні відмовити. Зокрема, заперечуючи проти позову, у відзиві представник покликається на те, що сторона Відповідача не визнає той факт, що Позивач правомірно набув право вимоги за договором факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024, а також не визнає той факт, що між Відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 4933810 від 07.12.2021 року (доказів укладення відповідного договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, Позивачем не надано) та отримано Відповідачем кредит у сумі 20 000 грн. Зауважує, що у Договорі №4933810, а також у його додатках, зокрема і паспорті споживного кредиту №4933810 не вказано жодного банківського реквізиту як товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» так і Відповідача на який здійснювався, на думку Позивача, перерахунок коштів; Позивач не надає жодних допустимих доказів, які б підтверджували, що Відповідач дійсно вказав будь-які банківські реквізити для перерахування туди коштів. Сам факт наявності квитанції перерахунку коштів без належної інформації, на думку представника Відповідача, не підтверджує факт перерахунку коштів Відповідачу. Також звертає увагу на те, що Договір № 4933810, паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про одноразовий ідентифікатор та його використання для підпису Договору. У Договорі № 4933810, зокрема у розділі «10. Реквізити сторін» відсутні відомості про будь-який одноразовий ідентифікатор за допомогою якого було здійснено підпис договору. Сама наявність довідки про ідентифікацію складена безпосередньо кредитодавцем із зазначенням номеру телефону (яким Відповідач не володів та не користувався) не підтверджує факт підписання таким одноразовим ідентифікатором Договору №4933810 та паспорту споживчого кредиту. Стороною Відповідача подано заяву про розгляд справи без їх участі. Представник Позивача скористалася правом на подання відповіді на відзив, у якому виклала свої пояснення стосовно заперечень Відповідача на позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 07.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідвальністю «Мілоан» та [PERSON] на підставі анкети-заяви останнього було укладено договір про споживчий кредит №4933810. Згідно з п. 1.1. договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Пунктом 1.2. договору визначено, що розмір кредиту становить 20000,00 грн. Згідно з п. 1.3. договору кредит надається строком на 30 днів з 07.12.2021 (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4. договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 06.01.2022. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк кредитування складає 29500,00 грн. (п. 1.5 договору). Комісія за надання кредиту: 2000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.п. 1.5.1 договору). Відповідно до п.п. 1.5.2., 1.6 договору проценти за користування кредитом: 7500.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно з п. 4.2. договору у разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця. До позовної заяви також долучено паспорт споживчого кредиту та графік платежів, які є додатками до договору №4933810 від 07.12.2021 року. ТОВ «Мілоан» 07.12.2021 року перерахувало Відповідачу на виконання умов договору №4933810 кошти в розмірі 20000,00 грн, що підтверджується квитанцією ID платежу 1845476518, яка міститься в матеріалах справи. Крім того, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, АТ КБ «Приватбанк» надано суду виписку за договором за період 07.12.2021 07.01.2022 (а.с.190-192), з якої вбачається факт зарахування 07.12.2021 року на картковий рахунок Відповідача коштів в розмірі 20 000,00 грн. Крім того, на запит суду АТ КБ «Приватбанк» у листі від 28.11.2025 року (а.с.189) повідомило суду, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в банку емітовано карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ). Повідомлено, що по рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) було зарахування коштів на суму 20 000.00 грн. від 07.12.2021 р. Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана сума у 20 000,00 грн. була зарахуванням іншим, аніж видача ТОВ «Мілоан» кредиту за кредитним договором №4933810 від 07.12.2021 року стороною Відповідача не надано, і такої обставини не спростовано. Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4933810 нарахування процентів здійснювалося за період з 07.12.2021 по 24.02.2022. За вказаний період [PERSON] здійснено наступні погашення: 07.12.2021 року сплата комісії за надання кредиту в сумі 2000,00 грн., 07.12.2021 року сплата тіла кредиту в сумі 8000,00 грн., 09.12.2021 року сплата процентів в сумі 300,00 грн., 10.12.2021 року сплата процентів в сумі 150,00 грн., 10.12.2021 року сплата тіла кредиту в сумі 500,00 грн. Згідно з розрахунком заборгованості у Відповідача станом на 11.03.2025 року наявна заборгованість за кредитним договором №4933810 від 07.12.2021 року у розмірі 42981,25,00 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту 11500,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 31481,25 грн. 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит №5160998 від 26.11.2021 року на суму 16453,00 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору, непогашення в повному обсязі відповідачем заборгованості за цим договором. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12цьогоЗакону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 вказаного закону). Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст.1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом (частини 5, 7 статті 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 07.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №4933810. Первісний кредитор свої зобов`язання за вказаним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредитні кошти відповідно до умов договору, що не спростовано в ході розгляду справи. Разом з тим Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором. Докази, які б спростовували вищевказану обставину в матеріалах справи відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. З матеріалів справи встановлено, що договір факторингу, на підставі якого Позивач набув право вимоги до Відповідача, укладений у відповідності до вимог закону, містить всі істотні умови. Доказів визнання вказаного договору недійсним, неукладеним, чи його розірвання до матеріалів справи не надано. Враховуючи те, що ТОВ «Мілоан» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором перед Відповідачем виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого суд не встановив, а Відповідач не надав, тому, враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», Суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог до [PERSON] в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 11 500,00 грн. (20 000,00 грн. 8 000,00 грн. 500,00 грн. = 11500,00 грн.) Щодо стягнення відсотків за договором суд зазначає наступне. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Позивач, заявляючи вимоги до [PERSON] , просив, у тому числі, крім тіла позики (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками. Кредитний договір укладений 07.12.2021 року строком на 30 днів, тобто до 06.01.2022 року. Отже, нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст.1048 ЦК України. Водночас, договором визначено розмір процентів за користування кредитом в розмірі 7500,00 грн. (п. 1.5.2), що відповідає строку кредитування та розміру процентної ставки (1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом), а тому суд, приходить до висновку, що саме сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з розрахунку 30 днів кредитування, та розраховується наступним чином: період 07.12.2021 10.12.2021: 4 дні х 1,25% х 12 000,00 грн. = 600,00 грн. період 11.12.2021 06.01.2022: 26 днів х 1,25% х 11 500,00 грн. = 3 737,50 грн. Всього процентів: 600,00 грн. + 3 737,50 грн. = 4 337,50 грн. При цьому Позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду доказів, що строк кредитування за договором про споживчий кредит №4933810 від 07.12.2021 року було пролонговано кредитодавцем відповідно до п. 2.3.1.2 договору, зокрема, не було надано оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією) (п. 4.2 договору), тому суд вважає, що строк кредитування становив 30 днів. Також Судом встановлено, що з боку позичальника не відбувалося пролонгації строку договору на пільгових умовах. Крім того, відповідно до частини 7 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на час укладення договору), зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. 24.12.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено п. 2 наступного змісту: «У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін». Згідно з ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення мін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія п. 5 р. І цього Закону, яким доповнено ч. 7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено п. 2, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору строк дії цього Договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Згідно з п. 7.3 кредитний договір може бути достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін. Одностороннє розірвання Договору допускається лише у випадках прямо передбачених законодавством та п.7.1, 3.4.6 Договору. Водночас, матеріали справи не містять відомостей, що кредитний договір, укладений з Відповідачем, було розірвано, а тому, враховуючи невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором, він діє по теперішній час. Таким чином, положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» щодо неможливості продовження строку користування кредитом інакше як виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін є застосовними до спірних правовідносин. Частиною восьмою статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, продовження нарахування процентів за ставкою згідно п. 1.6 Договору після закінчення строку кредитного договору є неправомірним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до п. 1.4 кредитного договору термін повернення кредиту визначено 06.01.2022 року, тому правові підстави для стягнення заборгованості за відсотками з 07.01.2022 року відповідно до п. 1.6, 2.3.1.2 договору відсутні. У зв`язку з цим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів після закінчення строку кредитування за кредитним договором необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки нарахування передбачених договором відсотків за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Крім того, зі змісту доданих до позовної заяви Відомостей про щоденні нарахування та погашення за договором №4933810 вбачається, що на виконання умов Договору Відповідачем здійснено наступні погашення процентів: 09.12.2021 року сплата процентів в сумі 300,00 грн., 10.12.2021 року сплата процентів в сумі 150,00 грн. Всього Відповідачем за кредитним договором №4933810 погашено процентів на суму 450,00 грн. Отже, сума процентів, яка підлягає стягненню з Відповідача становить: 4 337,50 грн. 450,00 грн. = 3 887,50 грн. З врахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, беручи до уваги, що відповідач порушив умови укладеного ним кредитного договору, а, зокрема, у встановленому порядку та строки не погашав кредит, проценти за користування ним, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором №4933810 від 07.12.2021 року у загальному розмірі 15 387,50 грн. з яких: 11 500,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 3 887,50 грн. заборгованості за відсотками. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Зазначені у відзиві доводи представника Відповідача щодо неукладеності кредитного договору, неотримання кредитних коштів та неперехід права вимоги за кредитним договором до Позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Належними доказами стороною Позивача підтверджено факт укладення кредитного договору в електронній формі (із підписанням Відповідачем його електронним ідентифікатором Z71394 (а.с.54) та факт отримання [PERSON] кредитних коштів в сумі 20 000,00 грн. Не зазначення у змісті кредитного договору номеру карткового рахунку, на який отримано кредит, не свідчить про неукладеність кредитного договору чи його нікчемність, як і не спростовує факт отримання Відповідачем кредитних коштів. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційну розміру задоволених позовних вимог. А тому з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути 867,23 грн. сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 141 КПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 133ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ч. 2 ст.137ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги, та інші документи. Дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог 2000,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного, ст.ст. 207, 512, 514, 525, 526, 610, 612, 628, 639, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: partial