Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Чередниченка Ю.В., звернулася до суду з позовом до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі продажу, укладеного 22 лютого 2002 року, посвідченого Приватним нотаріусом Слов`янського нотаріального округу Донецької області Семейко С.І. в реєстрі за №89, належить квартира [ADDRESS] , загальною площею: 54, 9 кв. м, житловою площею: 29, 4 кв. м. Згідно довідки, виданої 26 вересня 2025 року Відділом зберігання інвентаризаційних справ об`єктів нерухомого майна Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, право власності на квартиру [ADDRESS] , станом на 1 січня 2013 року зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Семейко С.І., приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області 22 лютого 2002 року за реєстровим номером 89; дата реєстрації в КП БТІ- 5 березня 2002 року, номер запису 47 у реєстровій книзі 1а. З метою отримання дублікату даного правовстановлюючого документу вона звернулася до управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, оскільки приватний нотаріус Семейко С.І. припинила свою діяльність. Згідно листа Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції від 8 жовтня 2025 року, Документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса С.І. з 1996 року по 2004 рік були передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву, який знаходився в місті Донецьку. Вся територія Донецького району з 7 квітня 2014 року віднесена до тимчасово окупованих Російською федерацією територій України відповідно до Переліку територій, на яких велися, ведуться бойові дії, або тимчасово окуповані РФ, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 11 березня 2025 року за №380/43786. Документи нотаріального діловодства та архіву, які зберігались у Донецькому обласному державному архіві, що знаходився в м. Донецьк, не були вивезені на територію підконтрольну Україні, у зв`язку з чим, отримати дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Семейко С.І. 22 лютого 2002 року, не вбачається можливим. У зв`язку з даною обставиною працівниками Центру надання адміністративних послуг було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] , Слов`янська міська територіальна громада Краматорського району Донецької області, загальною площею: 54, 9 кв. м., житловою площею: 29, 4 кв. м. Представник відповідача Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області повідомлявся належним чином, на офіційну електронну адресу, про дату, час та місце розгляду справи, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, однак, в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суду не повідомив, жодних клопотань, пояснень або відзиву від відповідача не надходило, з огляду на що, враховуючи згоду позивача, суд на підставі п. п. 3, 4, ч. 1 ст. 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу, укладеного 22 лютого 2002 року та посвідченого Приватним нотаріусом Слов`янського нотаріального округу Донецької області Семейко С.І. в реєстрі за №89, належить квартира [ADDRESS] , загальною площею: 54, 9 кв. м, житловою площею: 29, 4 кв. м. Згідно довідки, виданої 26 вересня 2025 року Відділом зберігання інвентаризаційних справ об`єктів нерухомого майна Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, право власності на квартиру [ADDRESS] , станом на 1 січня 2013 року зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Семейко С.І., приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області 22 лютого 2002 року за реєстровим номером 89; дата реєстрації в КП БТІ- 5 березня 2002 року, номер запису 47 у реєстровій книзі 1а. Зі Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 16 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб зі [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище « [PERSON] », про що в Книзі реєстрації шлюбів 16.01.2010 зроблено відповідний актовий запис №12. Відповідно до технічного паспорту від 19.09.2025, квартири [ADDRESS] , Слов`янська територіальна громада, квартира має загальну площу 54,9 кв. м, житлову 29,4 кв.м. та складається з 2-х кімнат- 12,0 кв. м., 17,4 кв.м, кухні 7,6 кв.м. , ванної кімнати 2,4 кв.м, туалет 1,3кв.м., коридору- 8,2 кв.м., комора 0,7 кв.м, лоджія 5,3 кв.м. [PERSON] звернулась до центру надання адміністративних послуг щодо державної реєстрації мого права власності на вищезазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак отримала роз`яснення, що для державної реєстрації у відповідному державному реєстрі необхідно надати оригінал правовстановлюючого документу, тобто оригінал вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області Семейко С.І. 22 лютого 2002 року в реєстрі за №89. З метою отримання дублікату даного правовстановлюючого документу [PERSON] звернулася до управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, оскільки приватний нотаріус Семейко С.І. припинила свою діяльність. Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції від 8 жовтня 2025 року, [PERSON] повідомлено, що Документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса С.І. з 1996 року по 2004 рік були передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву, який знаходився в місті Донецьк. Вся територія Донецького району з 7 квітня 2014 року віднесена до тимчасово окупованих Російською федерацією територій України відповідно до Переліку територій, на яких велися, ведуться бойові дії, або тимчасово окуповані РФ, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 11 березня 2025 року за №380/43786. Документи нотаріального діловодства та архіву, які зберігались у Донецькому обласному державному архіві, що знаходився в м. Донецьк, не були вивезені на територію підконтрольну Україні, у зв`язку з чим, отримати дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Семейко С.І. 22 лютого 2002 року, не вбачається можливим. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім цього, ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Тобто в розумінні цієї статті, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Так, в судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності та кожний доказ окремо, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено його право власності на квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати дублікат договору купівлі продажу від 22.02.2002, який передано до архіву, що знаходиться на тимчасово окупованій території України на даний час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності, тому заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved