Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Сторожук Дмитра Івановича, звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна, а саме просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню нежитлових приміщень №9 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1661,1 кв.м. в розмірі 166172,68 грн., судовий збір в розмірі 1661,73 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає те, що [PERSON] є співвласницею 1/3 частки нежитлових приміщень №9 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1661,1 кв.м. Іншими співвласниками є [PERSON] та [PERSON] . Так, позивачка сплачує утримання вказаного вище нежитлового приміщення та вартість всіх комунальних послуг, проте відповідач не бере участі в утриманні зазначеного нежитлового приміщення, не компенсує вартість всіх комунальних послуг сплачених позивачкою. Позивачка зазначає, що вказане вище майно співвласниками здається в оренду на підставі відповідних договорів оренди. Таким чином, за період з 01.07.2023 по 31.12.2023 позивачем понесено витрати у розмірі 395249,05 грн., з яких: 113152,00 грн. оплата на рахунок ОСББ «Чорномор-5», 8903,62 грн. оплата по рахункам філії «Інфоксводоканал» за послуги водопостачання та водовідведення, 273193,63 грн. оплата на рахунок ТОВ «ООЕК», при цьому орендарями компенсовано комунальні послуги на суму 186202,35 грн. За період з 01.01.2024 по 31.12.2024 позивачем понесено витрати у розмірі 618949,90 грн., з яких: 120000,00 грн. оплата на рахунок ОСББ «Чорномор-5», 70476,59 грн. оплата по рахункам філії «Інфоксводоканал» за послуги водопостачання та водовідведення, 422542,11 грн. оплата на рахунок ТОВ «ООЕК», 2965,85 грн. оплата послуги із забезпечення перетікань реактивної електроенергії за період з березня по липень 2024 року, 2965,85 грн. оплата послуги із забезпечення перетікань реактивної електроенергії за період з серпня по грудень 2024 року, при цьому орендарями компенсовано комунальні послуги на суму 476501,15 грн. За період з 01.01.2025 по 30.04.2025 позивачем понесено витрати у розмірі 201498,07 грн., з яких: 25152,00 грн. оплата на рахунок ОСББ «Чорномор-5», 4939,82 грн. оплата по рахункам філії «Інфоксводоканал» за послуги водопостачання та водовідведення, 171406,25 грн. оплата на рахунок ТОВ «ООЕК», при цьому орендарями компенсовано комунальні послуги на суму 188986,82 грн. Окрім того, позивачкою було здійснено платежі за постачання теплової енергії за період з 12.11.2024 по 23.04.2025 року в загальному розмірі 133973,25 грн. Таким чином, за період з 01.07.2023 року по 30.04.2025 року у відповідача перед позивачем склалася заборгованість в розмірі 166172,68 грн. (69682,23 грн. +47482,29 грн. +4170,41 грн. +44657,75 грн.) Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 10.09.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд цивільної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст. 274-279 ЦПК України без виклику сторін. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Вказана ухвала судді була направлена на адресу відповідача, за якою він зареєстрований та повернута з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом строк відповідачем не було подано відзиву на позов, не було надано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст.12,81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.319 ЦК України власник володіє,користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач (фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна) зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). За змістом ст. ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц. При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. Згідно договору на управління спадщиною від 15.06.2023 року, акту опису спадкового майна від 01.06.2023 року, свідоцтва про право власності на спадщину від 25.10.2024 року, витягу з Державного реєстру речових прав, [PERSON] є співвласницею 1/3 частки нежитлових приміщень №9 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1661,1 кв.м., в порядку спадкування за законом, після смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с. 44-48). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення №9 від 25.06.2012 року серії №669405, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частиках кожному, на праві спільної часткової власності (а.с.49). Долученими до матеріалів справи копіями квитанцій, розрахункових документів, платіжних інструкцій та відомостей про нарахування та оплату послуг позивачем підтверджено розмір та вид понесених нею витрат на утримання нерухомого майна (т.1 а.с. 98-250, т.2 а.с. 1-75). Таким чином, судом встановлено, що нежитлові приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частиках кожному, на праві спільної часткової власності, які, в силу вищевикладених положень, несуть обов`язок щодо утримання такого майна. Зважаючи на те, що позивачка, будучи співвласником нерухомого майна, виконала солідарний обов`язок щодо сплати витрат на утримання майна, які є необхідними для його підтримання у належному стані, за відсутності доказів про те, що інший співвласник нерухомого майна [PERSON] , бере участь у витратах, пов`язаних з утриманням майна, суд приходить до переконання про те, що вимоги про відшкодування понесених позивачем витрат на утримання майна є доведеними та обґрунтованими. Визначаючи розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує також положення ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими визначено, що до комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами, а житлові послуги це послуги з управління багатоквартирним будинком, а саме: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати, понесені нею на утримання нерухомого майна - нежитлових приміщень №9 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1661,1 кв.м. в розмірі 166172,68 грн. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1661,73 грн., що відповідатиме пропорційності розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги . Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч.8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат з надання правової допомоги представником позивача не надано жодного доказу, окрім ордеру серії №1507960 від 23.05.2025 року, представником позивача докази не надано та не зроблено відповідну заяву про подання доказів на підтвердження понесених судових витрат з надання правової допомоги після ухвалення рішення. З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу підлягає залишенню без задоволення.

Outcome: partial