Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] о 14:33 годині на особистій сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» ( [INFO] ним було розміщено відеозапис ( [INFO] ) із зверненням [PERSON] з назвою «Підсумки «Правничої» діяльності [PERSON] », у якому [PERSON] коментував судове засідання у справі ЄУН 308/11085/25, за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] , відповідач Рада адвокатів Закарпатської області про захист честі, гідності та ділової репутації, яке відбулось 19.08.2025. Під час свого відео звернення [PERSON] оприлюднив і поширив наступну інформацію щодо неї (цитата): (1) (із 01:58 хв. по 02:19 хв. відео запису) «Тобто [PERSON] …..робила інформаційний тиск у своїх статтях, обливала брудом суддів»; (2) (із 04:59 хв. по 05:07 хв. відео запису): «але те, що адвокат, за її словами з таким досвідом, був притягнутий до кримінальної відповідальності»; (3) (із 05:17 хв. по 05:07 хв. відео запису): « [PERSON] 1984 року народження»; (4) (із 06:24 хв. по 08:10 хв. відео запису): «Я ще хочу додати до характеризуючих [PERSON] слідуюче, що вона у позовній заяві про захист честі гідності і ділової репутації, з якою вона звернулася в суд до [PERSON] , [PERSON] пише, що [PERSON] у своїй діяльності суворо дотримається норм Конституції, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вимог чинного законодавства України, і так дальше і тому подобне. Я знайомий із такою громадянкою України як [PERSON] . З її дозволу, вона мені надала дозвіл на оголошення її даних , це мешканка міста Києва, одна із клієнток [PERSON] . [PERSON] вам привіт від [PERSON] , я думаю, що ви чудово розумієте хто це така, ваша клієнтка, яку ви, я не побоюся такого слова сказати, просто кинули, взяли гроші, нічого не зробили, злили інформацію стороні, іншій стороні опоненту, про свою клієнтку, зараз відключили телефон, по блокували її у всіх соціальних мережах яких можна, і на контакт не виходите, гроші повертати категорично ви відмовляєтеся. Так шо [PERSON] , перед тим як називати себе кристально чистим адвокатом добре подумайте і проаналізуйте свою адвокатську діяльність»; (5) (із 08:24 хв. по 08:32 хв. відео запису): «тиск, різними своїми діями, скаргами»; (6) (із 08:38 хв. по 08:32 хв. відео запису): «Ще раз Вам наголошую, що [PERSON] мешканка міста Києва, яку Ви кинули на немаленьку суму грошей, яка завдяки Вам декілька років ходить без зубів повністю, без зубів, вона передає Вам привіт» Відповідач серед щонайменше 3,8 тисяч осіб поширив інформацію якою в стверджувальній формі звинуватив позивача адвоката Криворучко Л.С.: (1) у тому, що адвокат Криворучко Л.С. отримала від клієнта фізичної особи [PERSON] грошові кошти за надання останній правничої допомоги, однак не виконала жодних дії направлених на захисти прав, свобод та інтересів клієнта; що з точки зору п.6 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є звинуваченням адвоката Криворучко Л.С. у порушенні обов`язку виконувати умови договору про надання правничої допомоги; (2) у тому, що адвокат Криворучко Л.С. розголосила опонентам інформацію про клієнта фізичну особу [PERSON] ; що з точки зору п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є звинуваченням у порушенні адвокатом Криворучко Л.С. заборони використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта; з точки зору п.2 ч.2 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є звинуваченням у порушенні адвокатом Криворучко Л.С. заборони розголошувати інформацію, що становить адвокатську таємницю; з точки зору ст.182 КК України є незаконним поширенням (розголошенням) інформації, що становить конфіденційну інформацію; (3) у тому, що адвокат Криворучко Л.С. відмовляється повернути сплачені фізичною особою [PERSON] кошти адвокату Криворучко Л.С., що з точки зору ст.190 КК України є звинуваченням адвоката Криворучко Л.С. у шахрайстві, ст.192 КК України заподіянням майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою; (4) у тому, що з вини адвоката Криворучко Л.С., [PERSON] «два роки ходить без зубів»; (5) у тому, що адвокат Криворучко Л.С. здійснює тиск на суд своїми статтями та скаргами; (6) при цьому оприлюднив рік народження адвоката Криворучко Л.С., що є персональними даними які незаконно розголошено; (7) що [PERSON] має судимість. Позивач стверджує, що: ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності за злочини, кримінальна відповідальність за які передбачена ст.190 КК України (шахрайство), ст.192 КК України (Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою), ст.182 КК України (Порушення недоторканності приватного життя), тощо; ніколи не притягувалась до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов`язків щодо представництва та захисту інтересів [PERSON] , чи порушення адвокатської таємниці; розповсюджена відповідачем [PERSON] інформація щодо отримання грошових коштів адвокатом Криворучко Л.С. як правничої допомоги є не підтвердженою інформацією належними та допустимими доказами. Неправдивість поширеної відповідачем інформації яка була поширена серед невизначеного кола осіб підтверджується, зокрема, тим, що станом на дату розповсюдження вищезазначеної інформації відсутні будь-які кримінальні провадження, пов`язані з фактами чи обставинами, згаданими відповідачами, в яких позивач [PERSON] мала б будь-який процесуальний статус, передбачений КПК України. Таким чином, інформація озвучена Відповідачем яка поширена серед невизначеного кола осіб про те, що позивач адвокат Криворучко Л.С. є по суті винною у вчиненні кримінального злочину і дисциплінарного проступку є неправдивими звинуваченнями, тобто є особою, яка вчинила кримінальний злочин чи дисциплінарний проступок з підстав невиконання умов договору про надання правничої допомоги, не відповідає дійсності та не може бути підтверджена жодними належними і допустимими доказами. Однак, дана неправдива інформація була незаконно поширена Відповідачем у справі. В наслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано значної моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, оприлюднену, поширену [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 21/1086 від 01.09.2016) в соціальній мережі «Facebook» на офіційній сторінці ( [INFO] [PERSON] у відео записі ( [INFO] та зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . 22.09.2025 року відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву. 23.09.2025 року відповідачем подано до суду відзив у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що його висловлювання щодо «тиску позивача у статтях, обливання брудом суддів» мають типове оціночне судження, яке спирається на загальновідомі публікації та скарги позивача у відкритих джерелах. Воно не містить перевірюваних фактів і є виразом критичної думки з питань, що становлять значний суспільний інтерес (функціонування правосуддя та адвокатури). Такі висловлювання захищені ст. 10 ЄКПЛ і ст. 30 Закону «Про інформацію». Щодо висловлювання: «адвокат з таким досвідом був притягнутий до кримінальної відповідальності» то відповідач зазначає, що фраза має невизначеного адресата і в контексті відео не ідентифікує позивача як особу із судимістю чи статусом обвинуваченої. Навіть якщо суд сприйме її як факт про позивача, позивач не довів наявність порушення права, адже у відео немає ствердження про обвинувальний вирок стосовно позивача. Будь-які сумніви тлумачаться на користь відповідача з огляду на свободу вираження поглядів. Щодо висловлювань « [PERSON] клієнтку, взяли гроші, нічого не зробили, злили інформацію» то вони були зроблені як передача скарг та позиції громадянки [PERSON] та у формі оціночних суджень про якість правничої допомоги та дотримання професійних стандартів. Питання професійної етики адвоката є предметом суспільного інтересу, а отже межі допустимої критики ширші. «Тиск скаргами» то це оціночне судження про активне використання процесуальних і дисциплінарних механізмів. Розголошення року народження позивача то це перебуває у відкритому доступі з відома самої особи (публічні профілі, резюме, наукові реєстри тощо). Позивач не довів ані конфіденційного характеру саме цього відомості, ані відсутності її попереднього оприлюднення. Щодо твердження про «два роки без зубів» та причинно-наслідковий зв`язок. Зміст вислову оціночний, гіперболізований опис наслідків тривалого медичного конфлікту. Навіть з матеріалів, на які посилається сам позивач, вбачається, що стоматологічні проблеми мають давню історію та пов`язані з лікуванням різними лікарями, а не з діями адвоката. Отже, причинного зв`язку між моїм висловом і приниженням честі чи ділової репутації позивач не довів. Його висловлювання були зроблені добросовісно, у межах суспільної дискусії про якість правничої допомоги та етику. Вважає, що відсутній склад цивільного правопорушення. Позивач не довів у сукупності елементів складу правопорушення: Недостовірність щодо оціночних суджень не доводиться; щодо можливих фактичних елементів відсутні належні та допустимі докази їх хибності; Порушення прав не доведено реального зниження репутації у конкретному середовищі чи інших наслідків; Причинний зв`язок і вина відсутні, зважаючи на добросовісність поширення, суспільний інтерес та публічний статус позивача. Заперечення щодо вимоги про спростування підлягають конкретні фактичні твердження, сформульовані однозначно як факти. Частина цитованих висловлювань судження, оцінки, риторика, тому вимога їх спростувати є юридично неможливою. Стосовно решти відсутні докази їх недостовірності та порушення прав. 29.09.2025 року [PERSON] подала до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції та заяву про надання дозволу на розголошення персональних даних та використання фото і відео копій у суді. 07.10.2025 року від позивача надійшли пояснення. 08.10.2025 року відповідачем подано до суду заяву, у якій просив долучити до матеріалів зустрічної позовної заяви копію квитанції про сплату судового збору та копію накладної Укрпошти. 10.10.2025 року відповідачем подано до суду заяву про виклик свідка [PERSON] 16.10.2025 року позивачем подано до суду заперечення щодо прийняття зустрічної позовної заяви. 16.10.2025 року позивачем надані пояснення у яких зазначила, що [PERSON] особисто надав суду докази, які не тільки не спростовують доводи [PERSON] викладені у позовній заяві, а навпаки підтверджують умисне, свідоме поширення відповідачем [PERSON] завідомо недостовірної та неправдивої, такої, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформації, яка задає [PERSON] не тільки моральної шкоди, а навіть збитків у вигляді упущеної вигоди. 16.10.2025 року відповідачем подано до суду заяву про зловживання процесуальними правами. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.10.2025 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання поширеної інформації такою, що є оціночними судженнями та/або достовірною, відсутність порушення немайнових прав позивача за первісним позовом, захист права та свободу вираження поглядів до спільного розгляду з первісним позовом у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач 06.11.2025 року у судове засідання не з`явився, подавши заяву про відкладення вказаного судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Суд відклав дане судове засідання, призначивши справу на 10.11.2025 року. 10.11.2025 року представник відповідача [PERSON] подав клопотання про відкладення судового засідання з можливістю ознайомлення з матеріалами справи та належної підготовки представлення інтересів свого довірителя. Суд відклав дане судове засідання, призначивши справу на 20.11.2025 року. 20.11.2025 року відповідач подав заяву про відкладення судового засідання. Суд відклав дане судове засідання, у зв`язку із відсутністю електропостачання в приміщенні суду, призначивши справу на 02.12.2025 року. 02.12.2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання. Суд відклав дане судове засідання, призначивши справу на 11.12.2025 року. 11.12.2025 року від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання та від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Суд відклав дане судове засідання, призначивши справу на 18.12.2025 року. 18.12.2025 року від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання, представник відповідача з`явився, розпочався розгляд справи по суті, в судовому засіданні оголошена перерва до 30.12.2025 року. 30.12.2025 року від відповідача та представника відповідача надійшли заяви про відкладення судового засідання. Суд відклав дане судове засідання, призначивши справу на 08.01.2026 року. 08.01.2026 року відповідач подав заяву про відкладення судового засідання, надавши йому строк для залучення нового представника і оформлення його повноважень, оскільки його адвокат Захарчук І.І. у зв`язку зі станом здоров`я не може приймати участь у судових засіданнях. Суд вважає, що вказана заява відповідача про відкладення судового засідання не підлягає до задоволення, оскільки відповідачем до заяви не подано доказів не можливості приймати участь у судових засіданнях у зв`язку зі станом здоров`я та не можливості прибути до суду. Наведені Відповідачем причини для відкладення Суд визнає неповажними, оскільки учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Такі дії Відповідача суд розцінює як спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Крім того, на стадії судових дебатів, відповідач заявив відвід судді. Відповідно до частини третьої статті 39 ЦПК України, відвід повинен бути заявлений до початку розгляду справи по суті, а після цього лише у виняткових випадках, якщо про підставу відводу заявнику не могло бути відомо раніше. Стадія судових дебатів є завершальною стадією розгляду справи по суті, а тому заява про відвід, подана на цій стадії без наведення та доказування виняткових обставин, не підлягає розгляду по суті. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що заява відповідача про відвід судді подана з порушенням вимог ЦПК України та підлягає залишенню без розгляду. Свідок [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, подала заяву про відкладення судового засідання. Суд зазначає, що вказана заява свідка надійшла на електронну адресу суду, не підписана цифровим підписом, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості ідентифікувати особу, яка звернулася до суду із заявою. При таких обставинах суд вважає, що на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України зазначене клопотання підлягає поверненню заявнику без розгляду. Судом обговорено питання щодо можливості продовження розгляду справи без допиту зазначеного свідка. Суд дійшов висновку про відсутність необхідності у відкладенні розгляду справи, оскільки наявні у матеріалах справи письмові та інші докази є достатніми для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, а показання свідка не мають вирішального значення для встановлення фактичних обставин. Відповідно до принципів змагальності, диспозитивності та процесуальної економії, а також з урахуванням обов`язку суду розглянути справу у розумний строк, суд ухвалив перейти до стадії ухвалення судового рішення без допиту свідка. Вислухавши пояснення та доводи позивача, відповідача, проаналізувавши обставини справи та матеріали справи, суд приходить до висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є користувачем соціальної мережі Facebook. [PERSON] на своїй персональній сторінці в соціальній мережі "Fасеbоок" поширив відеозапис, який був предметом перегляду у судовому засіданні та у якому [PERSON] поширив інформації про позивача [PERSON] : У часовому проміжку 01:56-02:38 відеозапису міститься заставка наступного змісту (цитата): « [PERSON] робила інформаційний тиск у своїх статтях, обливала брудом суддів і своїми діями намагалася відволікти головуючого по справі»; - на часовому проміжку 04:59-05:07 «але те, що адвокат, за її словами з таким досвідом, був притягнутий до кримінальної відповідальності»; - на часовому проміжку 05:17-05:22 « [PERSON] 1984 року народження»; - на часовому проміжку 06:22-08:10: «Я ще хочу додати до характеризуючих [PERSON] слідуюче, що вона у позовній заяві про захист честі гідності і ділової репутації, з якою вона звернулася в суд до [PERSON] , [PERSON] пише, що [PERSON] у своїй професійній діяльності суворо дотримається норм Конституції, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вимог чинного законодавства України, і так дальше і тому подобне. Я знайомий із такою громадянкою України як [PERSON] . З її дозволу, вона мені надала дозвіл на оголошення її даних, це мешканка міста Києва, одна із клієнток [PERSON] вам привіт від [PERSON] , я думаю, що ви чудово розумієте хто це така, ваша клієнтка, яку ви, я не побоюся такого слова сказати, просто кинули, взяли гроші, нічого не зробили, злили інформацію стороні, іншій стороні опоненту, про свою клієнтку, зараз відключили телефон, по блокували її у всіх соціальних мережах яких можна, і на контакт не виходите, гроші повертати категорично ви відмовляєтеся. Так що [PERSON] , перед тим як називати себе кристально чистим адвокатом, будь ласка, добре подумайте і проаналізуйте свою адвокатську діяльність»; - на часовому проміжку 08:20-08:26 «тиск, різними своїми діями, скаргами»; - на часовому проміжку 08:38-09:01 «Ще раз Вам наголошую, що [PERSON] мешканка міста Києва, яку Ви кинули на немаленьку суму грошей, яка завдяки Вам декілька років ходить без зубів повністю, без зубів, вона передає Вам привіт». У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 3 Конституції України, ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно п. 18 зазначеної вище Постанови Пленуму ВСУ, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц, положення статті 30 Закону України "Про інформацію" визначають, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи, що сам по собі факт є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Таким чином, відповідно до положень ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії"). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У рішенні ЄСПЛ від 10 серпня 2006 року у справі "Ляшко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2020 року у справі № 758/5355/17 не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт. Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У справі "Бразільє проти Франції" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що для розрізняння тверджень щодо фактів та оціночних суджень необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань. Так, оціночними судженнями є інформація, яка, з урахуванням характеру вжитих висловлювань, відображає особисте ставлення автора до змісту висловленої ним думки. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 341/1988/21, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Матеріалами справи встановлено, що оспорювана інформація дійсно була поширена [PERSON] в соціальній мережі "Facebook" на його особистій сторінці. Відповідач обставину наявності вказаної інформації у соціальній мережі не спростував. Вказане інтерв`ю викладено доступною для розуміння пересічним громадянином мовою, а його формулювання вочевидь носять не оціночний, а негативно стверджувальний та принизливий характер по відношенню до позивача. Така інформація про позивача не містить в собі сатири, алегорії чи гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність. У часовому проміжку 01:56-02:38 відеозапису повідомлено наступне (цитата): « [PERSON] робила інформаційний тиск у своїх статтях, обливала брудом суддів і своїми діями намагалася відволікти головуючого по справі», а також у часовому проміжку 08:20-08:26 відеозапису повідомлено наступне (цитата): «тиск, різними своїми діями, скаргами». Зазначена інформація не містить у собі сатири, алегорії, гіперболи чи інших художніх прийомів, не є припущенням або оціночним судженням, а подається як фактичне твердження, яке, за своєю природою, підлягає перевірці на достовірність. Європейський суд з прав людини у справі «Анатолій Єременко проти України» (заява № 22287/08, рішення від 15 вересня) визначив критерії, доречні для встановлення балансу між правом на свободу вираження поглядів, гарантованим статтею 10 Конвенції, та необхідністю підтримання авторитету і неупередженості судової влади. У зазначеній справі ЄСПЛ звернув увагу на неспроможність національних судів забезпечити належний баланс між інтересами у справах про наклеп та притягнення журналіста до цивільної відповідальності за публікацію матеріалу, що стосувався ймовірної судової корупції. Водночас ЄСПЛ наголошує, що питання, які стосуються функціонування системи правосуддя, як інституту, необхідного для демократичного суспільства, належать до сфери суспільного інтересу. Разом із тим, з огляду на особливу роль судової влади в суспільстві, суди як гарант справедливості та фундаментальної цінності правової держави повинні користуватися довірою громадськості, без якої неможливе належне здійснення правосуддя. Разом з тим, реалізація свободи вираження поглядів не може супроводжуватися безпідставним поширенням недостовірних фактичних тверджень, які дискредитують особу або судову владу загалом, без належного доказового підтвердження. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував здійснення [PERSON] будь-якого інформаційного тиску на суддів, впливу на головуючого у справі або вчинення інших дій, спрямованих на перешкоджання здійсненню правосуддя, у тому числі шляхом подання скарг. Таким чином, поширені відповідачем твердження мають характер недоведених фактичних обвинувачень, що не підтверджені жодними доказами, а відтак не можуть вважатися такими, що відповідають дійсності. У часовому проміжку 04:59-05:07 відеозапису повідомлено наступне (цитата): «але те, що адвокат, за її словами з таким досвідом, був притягнутий до кримінальної відповідальності». Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі (стаття 2, 11, 12 КК України). Оцінюючи зміст та характер повідомленої про позивача інформації, суд вважає, що оспорювана інформація не є оціночними судженнями, а є твердженнями про факти, які можна перевірити на достовірність. Із змісту висловленої відповідачем інформації вбачається, що позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності. Відтак, поширена та оспорювана позивачем інформація є фактичним твердженням, не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення виражені у посиланні на відповідні конкретні факти та події. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15 презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (стаття 34 Конституції України, стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов`язками (стаття 68 Конституції України). Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 577/1629/20, презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально-правовому і процесуальному значеннях. Як загально-правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості об`єктивне правове положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Вказане відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому процесуальному статусі, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Станом на дату розповсюдження вищезазначеної інформації відсутні жодні обвинувальні вироки суду та будь-які кримінальні провадження, пов`язані з фактами чи обставинами, згаданими відповідачем, в яких позивач мала б будь-який процесуальний статус, передбачений КПК України. Наведене підтверджується наданим позивачем витягом з інформаційно-аналітичної системи МВС України про відсутність у неї судимостей. Відповідачем [PERSON] під час розгляду справи суду не було надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів, які підтверджували б достовірність оспорюваної інформації. Отже, поширена інформація порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений статтею 62 Конституції України, статтею 2 Кримінального Кодексу України, пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 1 статті 11 Загальної декларації прав людини та пункту 2 статті 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, а також суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості. Як встановлено судом, у часовому проміжку 05:17-05:22 відеозапису повідомлено наступне (цитата): « [PERSON] 1984 року народження». Відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно з ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відповідно до п.5.6. постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 р. №10 законами до конфіденційної віднесено, зокрема: інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адресу проживання, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»); інформацію про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, яка стала відома особі у зв`язку з виконанням нею професійних або службових обов`язків (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»); відомості про місце проживання або місце перебування особи (частина восьма статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»); первинні (персональні) та інші дані, отримані у процесі проведення перепису населення (частина перша статті 16 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення»); відомості про особисте життя громадян, одержані із звернень громадян (стаття 10 Закону України «Про звернення громадян»). Статтею 270 ЦК України встановлено перелік особистих немайнових прав та зазначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова) з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. Як вбачається з матеріалів справі на відеозаписі [PERSON] висвітлюються персональні дані [PERSON] , а саме дата народження. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суд встановив, що [PERSON] було поширено конфіденційну інформацію про [PERSON] , права на поширення цієї інформації відповідач не мав, оскільки [PERSON] не надавала згоди на розкриття її персональних даних. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] є публічною особою не заслуговує на увагу. У часовому проміжку 06:22-08:10 відеозапису повідомлено наступне (цитата): «Я ще хочу додати до характеризуючих [PERSON] слідуюче, що вона у позовній заяві про захист честі гідності і ділової репутації, з якою вона звернулася в суд до [PERSON] , [PERSON] пише, що [PERSON] у своїй професійній діяльності суворо дотримається норм Конституції, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вимог чинного законодавства України, і так дальше і тому подобне. Я знайомий із такою громадянкою України як [PERSON] . З її дозволу, вона мені надала дозвіл на оголошення її даних, це мешканка міста Києва, одна із клієнток [PERSON] вам привіт від [PERSON] , я думаю, що ви чудово розумієте хто це така, ваша клієнтка, яку ви, я не побоюся такого слова сказати, просто кинули, взяли гроші, нічого не зробили, злили інформацію стороні, іншій стороні опоненту, про свою клієнтку, зараз відключили телефон, по блокували її у всіх соціальних мережах яких можна, і на контакт не виходите, гроші повертати категорично ви відмовляєтеся. Так що [PERSON] , перед тим як називати себе кристально чистим адвокатом, будь ласка, добре подумайте і проаналізуйте свою адвокатську діяльність»; а також у часовому проміжку 08:38-09:01 відеозапису повідомлено наступне (цитата): «Ще раз Вам наголошую, що [PERSON] мешканка міста Києва, яку Ви кинули на немаленьку суму грошей, яка завдяки Вам декілька років ходить без зубів повністю, без зубів, вона передає Вам привіт». Відповідно до статей 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю з надання правової допомоги, яка здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Сам факт укладення такого договору є законним та не може розцінюватися як обставина, що дискредитує адвоката або будь-яку іншу особу. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар адвоката є формою винагороди за надання правової допомоги, а його розмір, порядок та строки сплати визначаються за домовленістю сторін у договорі. Наявність договору про надання правової допомоги не підтверджує факту фактичної оплати гонорару. Як вбачається з матеріалів справі між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги. Разом із тим відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] здійснювала оплату правової допомоги [PERSON] .. У матеріалах справи відсутні платіжні документи, квитанції, банківські виписки або інші фінансові підтвердження. Таким чином, твердження відповідача в цій частині є недоведеними. Крім того, відповідач поширив відомості щодо стану здоров`я [PERSON] , зокрема твердження про те, що вона протягом двох років перебувала без зубів, при цьому такі обставини подані у контексті, який створює уявлення про причетність до цього адвоката Криворучко Л.В. Оцінюючи зазначені твердження, суд зазначає, що відповідачем не надано жодних медичних доказів, які б підтверджували причини такого стану здоров`я [PERSON] або існування причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] та можливими медичними наслідками. Натомість із матеріалів справи вбачається, що можливі проблеми зі здоров`ям [PERSON] пов`язані з діями або бездіяльністю медичних працівників, а не з діяльністю адвоката, яка не здійснює медичної практики та не може впливати на процес лікування. Суд також враховує, що відомості про стан здоров`я фізичної особи належать до конфіденційної інформації. Відповідно до статті 32 Конституції України, не допускається поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. З урахуванням викладеного суд встановив, що спірна інформація була поширена публічно, стосується конкретної особи, має негативний характер, не підтверджена належними доказами та створює хибне уявлення про поведінку і репутацію позивача. Крім того, відповідачем [PERSON] під час розгляду справи суду не було надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів, які підтверджували притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов`язків щодо представництва та захисту інтересів [PERSON] , чи порушення адвокатської таємниці. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Оскільки відповідачем [PERSON] не доведено достовірності розповсюдженої інформації, яка порушує право позивача на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, тому суд дійшов висновку, що немайнові права позивача підлягають відновленню шляхом визнання такої інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Як роз`яснено у пункті 25 постанови Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Інформація, що визнана судом такою, яка порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача, була поширена на особистій сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook». Тому, оскільки позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо спростування поширеної інформації, шляхом розміщення на неї вступної та резолютивної частин цього рішення протягом п`яти днів із моменту набрання ним законної сили. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судові витрати по справі в розмірі 1 937,92 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved