Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить: стягнути з відповідача на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101731531116732 від 13 листопада 2024 року в сумі 45 901 грн. 46 коп. та судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13 листопада 2024 року, будучи клієнтом банку, [PERSON] уклала з банком кредитний договір №ABH0CT155101731531116732, про надання кредиту в розмірі 37 000 грн. строком на 36 місяців (тобто до 12 листопада 2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 75.00 грн. щорічно. Станом на 20 червня 2025 року заборгованість відповідача за даним кредитним договором складала суму в розмірі 45 901 грн. 46 коп., яка складається з: 36 144 грн. 80 коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 9 373 грн. 58 коп. - загальний залишок заборгованості за процентами; 383 грн. 08 коп. - загальний залишок заборгованості за пенею. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. ч. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась. Документів, що підтверджують поважність причин її відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] 29 травня 2023 року звернулась до АТ «АКЦЕНТ-БАНК» щодо отримання банківських послуг та підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК». 13 листопада 2024 року між [PERSON] та АТ «АКЦЕНТ-БАНК» укладено кредитний договір ABH0CT155101731531116732, шляхом підписання заяви про надання послуги «Швидка готівка». Відповідно до п. п. 3-5 кредитного ліміт кредитних коштів становить 37 000 грн. на поповнення обігових коштів зі строком повернення до 12 листопада 2027 року, терміном на 36 місяці. Згідно до п. 6 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 75.00 річних. Кредит надано шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується меморіальним ордером № TR.40609236.72936.65455 від 13 листопада 2024 року. Заборгованість по договору станом на 20 червня 2025 року відповідача перед позивачем становить 45 901 грн. 46 коп., яка складається з наступного: 36 144 грн. 80 коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 9 373 грн. 58 коп. - загальний залишок заборгованості за процентами; 383 грн. 08 коп. - загальний залишок заборгованості за пенею. Заперечень щодо вказаного розрахунку заборгованості відповідач не висловила, оскільки відзиву на позов до суду не надіслала. Оскільки факт виконання умов договору і повернення кредиту та процентів за користування кредитом відповідачем не доведено, то право АТ «АКЦЕНТ-БАНК» невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини позики, а саме - кредиту, які регулюються ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів. Відповідно до ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами . Так, за договором кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору, що передбачено ст.1054 ЦК України. Згідно зі ст. 1055 УК України, кредитний договір укладається в письмовій формі . Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України . Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вказаного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору . Аналізуючи норми наведеного законодавства та досліджені судом докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позивач має право на звернення до суду з означеним позовом. Також, у суду склалася достатня переконаність у тому, що позов підлягає задоволенню з наведених у ньому підстав, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Згідно зі ст.. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи . Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки факт виконання умов договору і повернення кредиту та процентів за користування кредитом відповідачкою не доведено, то право АТ «АКЦЕНТ-БАНК» невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову. Отже, суд констатує той факт, що позивачем надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які проаналізовані судом у їх сукупності та взаємозв`язку і дають підстави для висновку про часткове задоволення позову, тоді як відповідачем не надано доказів виконання своїх зобов`язань за договором №АВН0СТ155101731531116732 від 13 листопада 2024 року. Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідних положень ЦК України. Отже, суд вважає, що нарахування пені в сумі 383 грн. 08 коп. за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов АТ «АКЦЕНТ-БАНК» задоволено на 97,17 % , відповідно судовий збір підлягає стягненню у розмірі 97,17 % від сплаченої суми, тобто 2 402 грн. 34 коп. Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Outcome: approved