Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У травні 2025 року позивачі - [PERSON] , [PERSON] , через свого представника - адвоката Чуприну І.О., звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять: - Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 13.04.1998 року між [PERSON] і [PERSON] , як покупцями, та [PERSON] , як продавцем, зареєстрований Південною товарною біржею в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 8600 від 13.04.1998 року та КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 14.04.1998 р., за реестровим номером 13454. - Визначити, що частки у праві власності житлового будинку [ADDRESS] господарських будівель і споруд є рівними та становлять: - 1/2 частка житлового будинку за [PERSON] та 1/2 частка житлового будинку за [PERSON] . - Визначити, що частки у праві власності на земельну ділянку, площею 0,0624 га. кадастровий номер 4810136600:01:010:0050, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , є рівними і становлять: - 1/2 частка земельної ділянки за [PERSON] та 1/2 частка земельної ділянки за [PERSON] . В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 13.04.1998 року, [PERSON] і [PERSON] придбали житловий будинок [ADDRESS] у [PERSON] , про що було укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований Південною товарною біржею в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 8600 від 13.04.1998 року. Вказаний біржовий договір зареєстровано КП ММБТІ 14.04.1998 року за реєстровим номером 13454. 21.08.1998 року на підставі рішення виконкому Миколаївської міської Ради народних депутатів виданий Державний акт Серії МК на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0624 га. кадастровий номер 4810136600:01:010:0050, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] на ім`я [PERSON] і [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. У строки, визначені ст. 1270 ЦК України, [PERSON] , звернулась до Першої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] , як спадкоємиця першої черги за законом. Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. до Спадкового реєстру внесена реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи за № 71/2021 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2025 р. № 258/02-31 та від 19.03.2025 № 259/02-31. Постанову вмотивовано тим, що на підтвердження права власності на зазначену частку земельної ділянки спадкоємцем надано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК № б/н, виданий 21.08.1998 року Миколаївською міською радою, із якого не можливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на земельну ділянку належить спадкодавцю, тобто неможливо визначити склад спадкового майна. Крім того, на підтвердження права власності надано Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований 13.04.1998 року за № 8600 Південною товарною біржею, який не був нотаріально посвідчений. Із наданого договору купівлі-продажу не можливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на житловий будинок належить спадкодавцю, тобто не можливо встановити склад спадкового майна. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять позов задовольнити. Ухвалою судді від 26.05.2025 року було відкрито провадження у даній справі і її розгляд був призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копія даної ухвали разом із позовом та доданими до нього матеріалами була направлена відповідачу, та роз`яснено його право на подання відзиву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач своїм правом на подання відзиву та заперечень не скористався, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши надані письмові докази по справі, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 13.04.1998 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір № 8600 купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили ціле домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 13.04.1998 року на Південній товарній біржі, зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 8600 від 13.04.1998 року та КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 14.04.1998 року за реестровим номером 13454. Також, 21.08.1998 року на підставі рішення виконкому Миколаївської міської Ради народних депутатів виданий Державний акт Серії МК на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0624 га. кадастровий номер 4810136600:01:010:0050, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] на ім`я [PERSON] і [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Позивачка [PERSON] звернулась до Першої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] , як спадкоємиця першої черги за законом. Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. видано постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2025 року № 258/02-31 та від 19.03.2025 року № 259/02-31. Постанови вмотивовано тим, що на підтвердження права власності на зазначену частку земельної ділянки спадкоємцем надано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК № б/н, виданий 21.08.1998 року Миколаївською міською радою, із якого не можливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на земельну ділянку належить спадкодавцю, тобто неможливо визначити склад спадкового майна. Крім того, на підтвердження права власності надано Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований 13.04.1998 року за № 8600 Південною товарною біржею, який не був нотаріально посвідчений. Із наданого договору купівлі-продажу не можливо встановити, яка саме частка в спільній сумісній власності на житловий будинок належить спадкодавцю, тобто не можливо встановити склад спадкового майна. Згідно до ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР (в редакції ЦК 1963 р.), які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, коли одна із сторін повністю виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Пунктом 4 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. (зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 р. № 13 та від 25.05.1998 р. № 15) Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною (вказана постанова Пленуму Верховного Суду України діяла до вступу постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними). Судом встановлено, що всі істотні умови договору сторонами були виконані повністю, а іншим чином привести у відповідність до діючого на даний час законодавства вищевказаний договір, ніж визнання його дійсним судом, неможливо, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна підлягають задоволенню, відповідно до норм ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. Щодо визначення часток в праві спільної сумісної власності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що частки в спільній сумісній власності на житловий будинок та на земельну ділянку учасниками спільної сумісної власності не визначено. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 4 ст. 89 ЗК Українивизначено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. З урахуванням наведеного та враховуючи те, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та на земельну ділянку не було, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності є рівною та становить по 1/2 частці за кожним. Отже, оскільки невизначеність часток співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку створює перешкоди в реалізації права на спадщину за законом, виходячи з принципу рівності часток співвласників, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,0624 га. кадастровий номер 4810136600:01:010:0050, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , визначивши по 1/2 частині за кожним зі співвласників - [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved