Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на частину квартири загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 29.08.1996 року [PERSON] та [PERSON] , на підставі наказу від 29.08.1996 року № 1530, була приватизована квартира загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 06.09.1996 року право власності на зазначену квартиру було посвідчене сектором приватизації житла міськвиконкомом Сєвєродонецької міської ради, на підставі чого [PERSON] та [PERSON] видане свідоцтво про право власності на житло від 06.09.1996 року. Згідно з технічним паспортом на квартиру від 15 серпня 1996 року, квартира загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] , на підставі Свідоцтва про власності на житло і записана в реєстрову книгу КП «Сєвєродонецьке БТІ» за № 462. Інформація про реєстрацію зазначеного права власності не була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки позивач набув в право власності ще у 1996 році, а Державний реєстр прав на нерухоме майно був запроваджений з 1 січня 2013 року. [PERSON] із соціальних мереж стала відома інформація, що будинок [ADDRESS] зруйнований. 13 січня 2024 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської Гриценко Марії. 31 січня 2024 року отримано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 71359200, яке мотивовано тим, що Державним реєстратором прав на нерухоме майно було надіслано запит до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Луганської області та отримано відповідь про те, що архівні документи КП «Сєвєродонецьке БТІ» на підконтрольну Україні територію вивезені не були, у зв`язку з чим Сєвєродонецьке БТІ виконувати свої обов`язки не може, в тому числі надавати інформацію на запити державного реєстратора про наявні в архівні справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. Враховуючи вищезазначене, відсутність у позивача можливості внесення інформації про нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно унеможливлює реалізацію його права розпоряджатись своєю власністю або отримати в подальшому компенсації за пошкоджений об`єкт нерухомого майна. Таким чином, у позивача виникла необхідність у захисті своїх прав в судовому порядку. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 19). Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року вирішено питання щодо здійснення в режимі відеоконференції судове засідання в даній справі. Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року закінчено підготовче провадження у справі. Позиція сторін в судовому засіданні. Позивач та представник позивача у призначене судове засідання не з`явилися, представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі та без участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився,причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] у призначене судове засідання не з`явилася,причини неявки суду не повідомила. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 29.08.1996 року [PERSON] та [PERSON] , на підставі наказу від 29.08.1996 року № 1530 була передана у спільну сумісну власність квартира загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с. 7). 06.09.1996 року право власності на зазначену квартиру було посвідчене сектором приватизації житла міськвиконкомом Сєвєродонецької міської ради на підставі чого [PERSON] та [PERSON] видане свідоцтво про право власності на житло від 06.09.1996 року. Згідно з технічним паспортом на квартиру від 15 серпня 1996 року, квартира загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] , на підставі Свідоцтва про власності на житло, і записана в реєстрову книгу КП «Сєвєродонецьке БТІ» за № 462 (а.с. 5-6). 13 січня 2024 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської Гриценко Марії. 31 січня 2024 року позивачем отримано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 71359200, яке мотивовано тим, що Державним реєстратором прав на нерухоме майно було надіслано запит до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Луганської області та отримано відповідь про те, що архівні документи КП «Сєвєродонецьке БТІ» на підконтрольну Україні територію вивезені не були, у зв`язку з чим Сєвєродонецьке БТІ виконувати свої обов`язки не може, в тому числі надавати інформацію на запити державного реєстратора про наявні в архівні справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року (а.с. 13). Також позивач [PERSON] є внутрішньо-переміщеною особою, даний факт підтверджений Довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 20.04.2022 року за № 7102-7500118142, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.15). Також до матеріалів справи долучено Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру з відміткою про реєстрацію у вищевказаній квартирі позивача (а.с.14). Згідно Висновку про вартість об`єкту нерухомого майна від 03 листопада 2025 року, встановлено, що ціна квартири за адресою: [ADDRESS] складає 336 000,00 грн. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.316ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У відповідності із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивача на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР,1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 20.02.1997 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок) відповідно до ч. 7 ст. 8 зазначеного Закону. Відповідно до п. 4.1. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995р. № 56 Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку № 12: б)державними органами приватизації: наймачам квартир в державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1) Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи обставини справи, а також те, що позивач на теперішній час позбавлений можливості отримати документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved