Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

В вересні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що протягом останніх місяців відношення з відповідачем поступово погіршувались. В результаті чого, між сторонами зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Ухвалою від 18.09.2025 року відкрито провадження по справі та ухвалено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. 05 січня 2026 року від [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона просить надати строк для примирення. В обґрунтування заяви зазначає, що між подружжям час від часу дійсно виникають незначні непорозуміння щодо ведення спільного господарства, однак про намір розірвати шлюб чоловік жодного разу її не повідомляв. Заявниця зацікавлена у збереженні сім`ї, вважає, що розірвання шлюбу негативно вплине на дітей, та щиро висловлює бажання до примирення з чоловіком. 06 січня 2026 року від представника [PERSON] адвоката Ротар А.Л. надійшли письмові заперечення, в який зазначено, що позивачем [PERSON] усвідомлено і остаточно прийнято рішення про припинення сімейних відносин з відповідачкою [PERSON] , оскільки подальше спільне життя стало неможливим через відсутність взаєморозуміння, конфліктність і різні погляди на життя, а тому категорично заперечує проти надання будь-якого строку для примирення у справі про розірвання шлюбу. Вважають заяву відповідачки про бажання зберегти шлюб та її прохання про надання строку на примирення є спробою штучного затягування розгляду справи, оскільки жодних об`єктивних ознак реального примирення немає. На підтвердження цього зазначили, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] фактично припинив своє існування ще до моменту подачі позову. Вже майже чотири роки сторони проживають окремо, жодного спілкування між позивачем та відповідачкою не існує: ні дзвінків, ні листування, ні контактів узагалі. Періодичне спілкування має виключно конфліктний характер та стосується винятково питань розподілу спільного майна подружжя. Крім того, просять врахувати суд, що діалогів щодо збереження шлюбу не було й бути не може. Також, підстави, які вказує відповідачка у своїй заяві, не відповідають дійсності, оскільки ще в травні 2025 року [PERSON] зверталась до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу . У зазначеному позові [PERSON] вказувала, що «тривалий час кожен із нас живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила існування». За такого, примирення в такій ситуації є неможливим і непродуктивним, а штучне відтермінування розгляду справи лише поглиблює конфлікт і створює додаткове психологічне навантаження на сторони. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачене ч. 1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. У випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст.24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі № 605/434/18. Судом врахована позиція позивача, висловлена його представником, відповідно до якої позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує проти надання строку для примирення. Суд також враховує положення ст. 56 СК України, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Крім того, у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва, а саме у судді Гуденко О.А., перебувала цивільна справа № 490/4252/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У межах зазначеної справи [PERSON] було подано заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку з чим ухвалою суду від 10.09.2025 року позов було залишено без розгляду. Важливим також є те, що первісний позов про розірвання шлюбу було подано [PERSON] ще 02.06.2025 року, однак протягом значного проміжку часу подружжя не дійшло примирення, що свідчить про відсутність реальних підстав вважати можливим збереження сім`ї. Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність з боку позивача волевиявлення щодо встановлення строку на примирення з дружиною, суд вважає, що задоволення клопотання відповідача буде суперечити ст. 24, 56 СК України, а тому заявлене клопотання не підлягає задоволенню. Сторони знаходяться у шлюбі з 24 листопада 2004 року , від шлюбу мають спільних дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На час звернення до суду сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статі 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї сталі неможливі і суперечать інтересам позивача, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий сбір сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved