Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

10.10.2025 року позивачка [PERSON] звернулася з позовною заявою до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Ухвалою суду від 16 жовтня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 01.12.2025 року була надана уточнена позовна заява, залучено третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] . Відзив на позовну заяву та зустрічний позов відповідач не надав. Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року справа призначена до розгляду. У судове засідання відповідач та треті особи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , надали Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не надано, позивачка не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів, наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , допитана за правилами допиту свідка, під присягою пояснила, що спірну квартиру вона отримала у 2000 році на 4 осіб: колишнього чоловіка (відповідача) та двох синів (третіх осіб), які наразі зареєстровані у ній. У 2012 році вони з відповідачем розлучилися. Після розлучення відповідач з сином [PERSON] зайняв меншу кімнату, а вона з [PERSON] -більшу. Кімнатами користувалися спільно, замків не було, були лише визначені спальні місця, харчувалися разом, відповідач вносив свою частку у бюджет. У 2019 році відповідач вийшов на пенсію, тоді захворіла його матір на Ковід, він поїхав її доглядати у с.Вершина Більмацького району Запорізької області. Свої речі забрав частково, на деякий час у квартиру повертався, ночував декілька днів. В квартирі залишилися його речі, частково документи, засоби гігієни. У 2001 році він в селі оформив спадщину, має окремий будинок, город. Перед повномасштабним вторгненням в останнє приїжджав у квартиру у грудні 2001 року. Ключі він має дотепер, замки не змінювалися. Після окупації спочатку висилав синові, який служить у ЗСУ, гроші, два рази по 4 тисячі. Тепер лише телефонує раз на місяць, цікавиться як її справи. В останнє дзвонив після минулого засідання, питав чи не виписала вона його з квартири. Раніше вона пропонувала йому приватизувати житло, але він відмовлявся, тепер ніби згоден, наразі їй потрібне рішення суду, щоб не пропустити строки на приватизацію. З окупації відповідач не виїхав, бо залишився доглядати за свекрухою, яка не хотіла залишати своє житло. Свекруха потребувала догляду за віком. У 2023 році свекруха померла. Рішення про спадщину вона отримала з «Дії», що встановлена на телефоні відповідача, який він залишив у квартирі. Просить позов задовольнити. Представник позивача вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що добре знають родину позивачки, вони товаришували, ходили одне до одного у гості, на свята. Сторони вели себе як родина, дарували єдиний подарунок, на свята приходили удвох. Вони навіть не знали, що ті розлучені. У період [PERSON] мати відповідача, яка мешкає в селі, захворіла. Відповідач вже вийшов на пенсію, тому поїхав за нею доглядати, та залишився там жити. У квартиру інколи повертався на декілька днів. У квартирі залишилися його речі: одяг, кімнатні тапочки, засоби для гоління. Вони навіть цікавилися у позивачки: «На що вона їх зберігає?» Позивачка відповідала: «Нехай будуть». Коли розпочалася війна, селище, у якому відповідач мешкав з матір`ю опинилося в окупації. Чи була можливість виїхати з окупації - їм невідомо, але про полон, погрози - вони не чули, однак знають, що мати відповідача не захотіла виїжджати з домівки, а він не міг її залишити одну. Влітку 2023 року свекруха позивачки померла, позивачка навіть її поминала, роздавала цукерки. Відповідач у спірній квартирі не мешкає з початку 2022 року, мешкає на окупованій території, де має власний будинок. Вислухавши пояснення позивача, покази допитаних свідків, доводи представника позивача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, 04.09.2002р позивачка [PERSON] отримала квартиру від Запорізької міської ради на підставі розпорядження міськвиконкому № 220/2 від 25.07.2002р за адресою [ADDRESS] , на родину з 4 осіб: чоловіка [PERSON] , та синів [PERSON] та [PERSON] . На сьогодні спірна двокімнатна квартира кімнатна не приватизована. У квартирі на теперішній час зареєстровані позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] . Порядок користування квартирою визначений не був. 23 жовтня 2012 року за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя справа № 2/0825/2391/2012 шлюб між сторонами розірваний. У 2021 році відповідач [PERSON] отримав після смерті своєї бабусі отримав у спадок будинок за адресою: [ADDRESS] . До 2021 року відповідач проживав у спірній квартирі та користувався нею, потім виїхав догляди свою матір у селище Вершина Більмацького району Запорізька область. У спірній квартирі відповідач залишив свої речі: частково одяг, взуття, засоби гігієни, документи а також майно, що було придбане у шлюбі сторонами. Також у відповідача залишилися ключі від спірної квартири. Визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою позивачці необхідно для вирішення питання щодо приватизації цієї квартири. З 3 березня 2022 року с.Вершина Більмацького району Запорізька область згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією перебуває в окупації № 376 від 28.02.2025. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82) Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні та така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Як на підставу свого позову [PERSON] посилалася на те, що її колишній чоловік отримав спадщину у спадок у вигляді окремого будинку з гордовиною, за часів пандемії [PERSON] поїхав здійснювати догляд за своєю матір`ю, яка захворіла та потребувала такого догляду, у спірне житло повертався лише на декілька днів, в останнє у грудні 2021 року, після повномасштабного вторгнення залишився доглядати матір та не виїхав з окупації, його реєстрація не дозволяє їй вирішити питання щодо приватизації житла. Однак саме з пояснень позивача та допитаних свідків вбачається, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири, залишивши в ній свої речі, до початку введення воєнного стану мав доступ до житла, за потреби користувався ним, зокрема, до тимчасової окупації його місця перебування, де він здійснював догляд за своєю матір`ю, його відсутність у спірній квартирі мала місце не більше трьох місяців з грудня 2021 року до 03.03.2022 року, наразі за можливості телефонує позивачці та цікавиться квартирним питанням щодо приватизації та збереження своєї реєстрації. Натоміст, його абсолютна відсутність понад шість місяців у спірному житлі на глибоке переконання суду обумовлена перебуванням на окупованій території та необхідністю здійснення догляду за своєю матір`ю . При цьому, зазначені причини не можна розцінювати як неповажні, навіть за тих умов, що жодного переконливого доказу на можливість виїзду відповідача з окупації на територію, підконтрольну Україні, суду не надано взагалі, а жодні припущення не можуть слугувати обґрунтуванням судового рішення. Бажання здійснити приватизацію спірної квартири та навіть самостійне утримання позивачем спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення відповідача права користування житлом. Позивач не позбавлений можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку. За таких обставин, суд вважає, що належними доказами з боку позивача не спростоване бажання відповідача щодо наміру ставитися до спірного приміщення як до свого місця проживання, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed