Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 17.08.2021 року на залізничній колії станції «Борщагівська» під шляхопроводом пр-т Леся Курбаса в м.Києві, електропотяг сполучення «Київ-Львів», під керуванням машиніста [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , яка від отриманих травм померла. Внаслідок смерті [PERSON] її чоловіку та дітям було завдано моральну шкоду. [PERSON] прожив у шлюбі разом з померлою 17 років, народили та виховали двох дітей, що свідчить про стійкість життєвих зав`язків та сталий життєвий устрій в родині. На момент смерті молодшому сину [PERSON] було 10 років, доньці [PERSON] 17. Діти залишились без материнської любові та піклування. Чоловік загиблої, [PERSON] , змушений докладати додаткових зусиль по відношенню до своїх дітей, оскільки йому потрібно і забезпечувати їх матеріально і надавати батьківську любов і турботу та намагатись частково компенсувати втрату такої турботи від матері. Страждання рідних, пов`язані зі смертю [PERSON] , є не «одномоментним», а «триваючим», тому що втрата близької людини є непоправною трагедією в їхньому житті. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз. Просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. кожному. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2024 року позовну заяву передано до Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи. Заперечень щодо такого порядку не надходило. 05 серпня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовним вимогами зазначає, що відповідно до постанови старшого слідчого Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у м.Києві від 07.12.2023 року кримінальне провадження, внесенне до ЄРДР за № 12021100080002077 закрито у зв`язку із відсутністю вказаному діянні складу кримінального правопорушення. Зазначено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Представник відповідача вказав, що причиною настання смерті [PERSON] є порушення нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. В діях машиніста поїзда відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України. Вина машиніста поїзда у настанні події відсутня, оскільки зіткнення потяга з пасажиром на залізничному полотні не залежало від нього, при усій обачності його дій та поведінки. Машиніст не міг передбачити таку подію та не міг її відвернути. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідач проти позову заперечував, просив відмовити в задоволені позову. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 17 серпня 2021 року на залізничній колії станції «Борщагівська» під шляхопроводом пр-т Леся Курбаса в м.Києві, електропотяг сполученням «Київ-Львів», під керуванням машиніста [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , яка від отриманих травм померла. Указана обставина сторонами не оспорюється, підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 07.12.2023 року зв`язку із відсутністю у вказаному діянні, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.02.2004р. [PERSON] є донькою померлої [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.06.2011р. [PERSON] є сином померлої [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 22.05.2004р. [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON] . У постанові про закриття кримінального провадження від 07.12.2023 року зазначено, що при судово-токсилогічному дослідженні м`язу від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 1,79 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Смерть [PERSON] від розтрощення тіла, з розвитком шоку. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України та чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Згідно із т. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки потяг відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК Українипро зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що машиніст потягу [PERSON] , 17.08.2021 наближаючись до пасажирської платформи «Борщагівка» приблизно за 70-100 м виявив на лівій рейці ноги людини, яка лежала в нерухомому стані головою під платформою, а ногами на рейці. Він застосував екстрене гальмування одночасно з подачею піску та звуковим сигналом, але людина не реагувала, уникнути наїзду не вдалося. Відповідно до п.2.1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженому Наказом Міністерства транспорту України N 54 від 19.02.98 пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії". Згідно із п 2.5 цих Правил пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. З аналізу наведених норм та установлених у справі обставин вбачається наявність ознак грубої необережності в діях потерпілої [PERSON] , яка усупереч п.п. 2.1, 2.5 Правил перебував на залізничній колії в стані алкогольного сп`яніння поза установленим місцем, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в Постанові «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України). У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що передчасна втрата матері для дітей та дружини для чоловіка за наявності життєвих зв`язків між ними однозначно спричиняє моральні страждання. Беручи до уваги вище викладене, суд дійшов висновку, що обставини, щодо спричинення шкоди не з вини відповідача, а з необережності самої потерпілої, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини. Власник джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, яких у цій справі не встановлено. Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. На підставі викладеного та враховуючи ступінь, глибину та тривалість моральних страждань, понесених позивачем, зважаючи на певну необережність потерпілого та відсутність вини заподіювача шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивачів по 100 000 грн. кожному, в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відшкодування моральної шкоди в такому розмірі, на думку суду, буде співмірним із спричиненою позивачу моральною шкодою та відповідатиме принципам розумності і справедливості й не матиме наслідком збагачення позивача за рахунок відповідача. Разом із тим, суд ураховує зміни до податкового законодавства, які набули чинності з 23.05.2020 згідно із Законом України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», відповідно до яких стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом, який підлягає оподаткуванню на час виконання рішення суду. Таким чином, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23.05.2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Суд, уважаючи справедливою сатисфакцією стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн. на користь кожного з позивачів, тобто зменшуючи заявлений до стягнення розмір шкоди, вбачає за доцільне покласти на відповідача обов`язок із сплати податків та зборів фізичних осіб, а виплату позивачам визначеної судом шкоди провести без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. З огляду на звільнення позивачів від сплати судового збору з відповідача в дохід держави відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: partial