Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

До Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "СВЕА ФІНАНС" (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд стягнути з останньої заборгованість у сумі 39014,98 грн за кредитним договором № 1523571 від 24.05.2024 (далі - кредитний договір), а також судовий збір у сумі 2422,20 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором у неї виникла заборгованість перед первісним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ». За результатами укладення договору факторингу № 01.02-01/25 від 20.01.2025, право вимоги за заборгованістю відповідача перед первісним кредитором перейшло до позивача. Як правову підставу для звернення до суду позивач зазначає норми Цивільного кодексу України щодо обов`язковості умов укладених договорів, обов`язковості виконання боржником узятих на себе зобов`язань за договором, правових наслідків відступлення права вимоги та особливостей укладення і виконання кредитних договорів; норми Закону України «Про електронну комерцію» щодо порядку укладення договорів в електронному вигляді. Позовну заяву було первісно подано до Сихівського районного суду м. Львова. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15.09.2025 справу передано за підсудністю до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області. Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 23.10.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. 30.10.2025 до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків. Цього ж дня Дунаєвецький районний суд Хмельницької області ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 13.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Наталюка Назара Миколайовича, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на недоведеність укладення електронного договору, недоведеність надання кредиту відповідачу, а також на звільнення від обов`язку сплати штрафних санкцій під час воєнного стану відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» (далі первісний кредитор) та відповідачем було укладено кредитний договір № 1523571 від 24.05.2024 (далі - кредитний договір) на умовах повернення суми кредиту з процентами відповідно до кредитного договору, згідно з умовами якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у сумі 9000,00 грн на 350 днів (з 24.05.2024 до 09.05.2025) з фіксованою процентною ставкою у розмірі 1,5% за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування. Періодичність платежів зі сплати процентів встановлена кожні 25 днів. Відповідач отримала обумовлені кредитним договором кошти 24.05.2024 на банківську картку № [NUMBER] , реквізити якої самостійно вказала первісному кредитору. Вказаний вище кредитний договір та додатки до нього підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором P289, який було відправлено 24.05.2024 на номер телефону, вказаний відповідачем, та введено відповідачем того ж дня. У результаті невиконання умов кредитного договору, як зазначає позивач, у відповідача перед первісним кредитором утворилась заборгованість у сумі 39014,98 грн, з яких: 8999,98 грн заборгованість за тіло кредиту; 25515,00 грн заборгованість за несплаченими відсотками; 4500,00 грн пеня (штрафні санкції). Заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором була передана первісним кредитором позивачу на підставі договору факторингу № 01.02-01/25 від 20.01.2025 та реєстру прав вимоги від 20.01.2025, що підтверджується актом приймання-передачі реєстру прав вимог, витягом з додатку до договору факторингу та платіжним дорученням щодо оплати фінансування. Таким чином, унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором у неї виникла заборгованість перед первісним кредитором. За результатами укладення між первісним кредитором та позивачем договору факторингу, право вимоги за заборгованістю відповідача перед первісним кредитором перейшло до позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України. Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого. Встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням останньою зобов`язань за укладеним нею кредитним договором. Вказані правовідносини є цивільно-правовими та регулюються Цивільним кодексом України. Сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України). За ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 193 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Електронний договір за згодою сторін може вчинятися за допомогою обміну електронними повідомленнями. У разі вчинення електронного правочину шляхом обміну електронними повідомленнями, кожне з яких підписане електронним підписом або іншим аналогом власноручного підпису, вважається, що договір укладений у письмовій формі. Одноразовий ідентифікатор (персональний код), відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», - це код або пароль, що дозволяє ідентифікувати особу, яка бере участь у вчиненні електронного правочину, розкритий для такої особи та використовується нею для вчинення цього електронного правочину. Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 зазначив, що використання одноразового ідентифікатора (персонального коду), відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», прирівнюється до власноручного підпису за умови, що він дає змогу ідентифікувати особу, яка бере участь у вчиненні електронного правочину. Договір, підписаний одноразовим ідентифікатором (персональним кодом) є документом в електронній формі і вважається таким, що укладений у письмовій формі. Отже, договір, укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, вважається таким, що укладений у письмовій формі і є дійсним. У матеріалах справи міститься кредитний договір № 1523571 від 24.05.2024, підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором P289. Заперечення відповідача про недоведеність укладення договору та належності номеру телефону їй особисто, суд вважає безпідставними за відсутності з боку відповідача належних доказів протилежного. Щодо заперечення відповідача про недоведеність передання коштів, суд зазначає, що у матеріалах справи міститься копія документу від надавача платіжних послуг про перерахування суми кредиту на банківську картку № [NUMBER] . За відсутності доказів протилежного з боку відповідача, суд вважає факт передання коштів доведеним з огляду на стандарт переваги доказів. Таким чином, суд доходить висновку, що між первісним кредитором та відповідачем був укладений кредитний договір у належній формі, кошти були передані відповідачу. Частинами 1, 2 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 1.2 та 1.3 кредитного договору сума кредиту становила 9000,00 грн, строк кредитування 350 днів (з 24.05.2024 до 09.05.2025). Відповідно до п. 1.4 кредитного договору періодичність платежів зі сплати процентів встановлена кожні 25 днів. Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,5% на день. Оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, кошти у встановлені договором строки не повернула, проценти за користування кредитом не сплатила, у неї виникла заборгованість за кредитним договором. Розглядаючи питання правомірності розрахунку заборгованості, суд зазначає наступне. Станом на 20.01.2025 (дату складання розрахунку заборгованості) позивач заявив до стягнення такі суми: основний борг (тіло кредиту) 8999,98 грн; проценти за користування кредитом 25515,00 грн; пеня (штрафні санкції) 4500,00 грн; всього 39014,98 грн. Нарахування процентів у сумі 25515,00 грн за період з 24.05.2024 по 20.01.2025 здійснено в межах строку дії кредитного договору і є правомірним. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону № 2120-IX від 15.03.2022, набрав чинності 24.02.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Враховуючи, що на час розгляду цієї справи в Україні діє воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 та неодноразово продовжуваний, застосування відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України виключається. Крім того, відповідач звільняється від обов`язку сплати пені (штрафних санкцій), заявленої позивачем у сумі 4500,00 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у наступному розмірі: основний борг 8999,98 грн, проценти за користування кредитом за період з 24.05.2024 по 20.01.2025 у сумі 25515,00 грн, загалом 34514,98 грн. В стягненні пені (штрафних санкцій) у сумі 4500,00 грн слід відмовити на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову, судові витрати присуджуються позивачеві і відповідачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 2422,20 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково у сумі 34514,98 грн від заявленої суми 39014,98 грн, судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно задоволеній частині позовних вимог у сумі 2142,82 грн. Щодо витрат на правову допомогу відповідача, суд відмовляє у їх стягненні з позивача, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, спір виник з неправомірних дій відповідача.

Outcome: partial