Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У січні 2025 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Також спадкоємицею за заповітом є [PERSON] Державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON]. та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться в [ADDRESS] кожному. У 2024 році [PERSON] стало відомо, що на праві приватної власності за [PERSON] було зареєстровано земельні ділянки. В листопаді 2024 року [PERSON] звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області, щодо надання інформації та її документального підтвердження щодо земельних ділянок які належали померлій [PERSON] . 14.11.2024 року [PERSON] було отримана відповідь на заяву від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області, відповідно до якої Позивача було повідомлено, що [PERSON] належать наступні земельні ділянки: - земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га - земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га - земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га На підставі отриманої інформації для подальшого оформлення права власності на спадкове майно [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Обухівської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. 06.01.2025 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори за наслідком розгляду поданої заяви була прийнята відмова у вчинені нотаріальної, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га оскільки не надані оригінали правовстановлюючих документів. Оскільки не існує іншого способу, окрім як звернутись до суду для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом, просить суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельної ділянки кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельної ділянки кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га, які належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2025 р. позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 28.02.2025 року представником позивача було подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.03.2025р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2025р. задоволено клопотання представником позивача, витребувано з Обухівської державної нотаріальної контори Київської області (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Володимира Чаплінського, 3А) належним чином засвідчену копію спадкової справи після майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . 24.09.2025 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява обґрунтована тим що 15.09.2025 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори за наслідком розгляду поданої заяви була прийнята відмова у вчинені нотаріальної, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га оскільки не надані оригінали правовстановлюючих документів. Оскільки не існує іншого способу, окрім як звернутись до суду для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом, просить суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельної ділянки кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельної ділянки кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га, які належали [PERSON] , яка померла [INFO] . У підготовчому судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про витребування доказів, у якому просив суд витребувати в Обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію матеріалів на підставі яких 06.01.2025року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори була прийнята відмова у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] на земельні ділянки, оскільки державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Київської області спадкова справа була повернута до Обласного державного нотаріального архіву. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.09.2025р. задоволено клопотання представником позивача, витребувано Обласного державного нотаріального архіву (Київська обл., м. Ірпінь, вул. Северинівська, 34) належним чином засвідчену копію матеріалів на підставі яких 06.01.2025року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори була прийнята відмова у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] на земельні ділянки померлої. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2025р. закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду. При розгляді справи представник позивача за первісним позовом підтримав, просив задоволити в повному обсязі. При розгляді справи відповідач за первісним та позивача за зустрічним позовні вимоги за первісним позовом визнав та позовні вимоги за зустрічним підтримала, просила задоволити в повному обсязі. У судове засідання третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) свого представника не направила, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, пояснення не надали. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються як первісна позовна заява так і зустрічна та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, вважає, що позови підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції`від12.06.2009№2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124КонституціїУкраїни та статті 3ЦПКУкраїни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] 20.07.2002 року склала заповіт посвідчений секретарем виконкому Хотівської сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області, спадкоємцями по 1/2 частини майна зазначено [PERSON] та [PERSON] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Інших спадкоємців судом не встановлено, позивачем не повідомлено. Державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON]. та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться в [ADDRESS] кожному. Як визначено в ст.ст.1216-1218ЦКУкраїни спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст.1222 ЦК України). 06.01.2025 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори за наслідком розгляду поданої заяви була прийнята відмова у вчинені нотаріальної, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га оскільки не надані оригінали правовстановлюючих документів. 24.09.2025 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява обґрунтована тим що 15.09.2025 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори за наслідком розгляду поданої заяви була прийнята відмова у вчинені нотаріальної, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га оскільки не надані оригінали правовстановлюючих документів. Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області, відповідно до якої Позивача було повідомлено, що [PERSON] належать наступні земельні ділянки: земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:006:0206, площею 0,1323 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487000:03:002:0087, площею 0,2787 га, земельна ділянка кадастровий номер 3222487200:04:001:0041, площею 0,8305 га. У силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи те, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, з огляду на низку тверджень позивача, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведене,

Outcome: approved