Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за ст.. 625 ЦК України. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 11.12.2007 року ЗАТ «Альфа-Банк», та громадянин України [PERSON] , уклали договір кредиту № 490053468. Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Відповідно до умов кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 46 187,97 дол. США. 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором. Відповідно до виконавчого листа виданого Кілійським районним судом Одеської області від 04.09.2012 року, справа № 2-3015/2011/12 р. на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно з Відповідачів заборгованість за кредитним договором № 490053468 від 11.12.2007 року, в розмірі 957 289,23 грн. На підставі виконавчого листа виданого Кілійським районним судом Одеської області від 04.09.2012 року, справа № 2-3015/2011/12 р., було відкрито виконавче провадження № 35719480. Відповідно до ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду яка станом на 23.02.2022 року становить - 329 884,81 грн., та складається з: Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 86 156,03 грн. Сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 243 728,78 грн. На забезпечення умов виконання кредитного договору № 490053468 від 11.12.2007 року з [PERSON] було укладено Договір поруки № 490053468-П від 11.12.2007 року. Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель поручається за виконання Боржником умов Кредитного договору власними коштами. Відповідно до умов Договору поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за Кредитним Договором Поручитель разом з Відповідачем 1 солідарно відповідає перед Позивачем у повному обсязі зобов`язань, передбачених Кредитним Договором. У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, у Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги також і за рахунок Поручителя. Сума заборгованості розрахована за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року. Враховуючи вищевикладене представник позивача просив суд: -стягнути солідарно з Відповідачів: [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код [NUMBER] - на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, п/р № [NUMBER] , заборгованість за кредитним договором № 490053468 від 11.12.2007 року розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду яка станом на 23.02.2022 року становить - 329 884,81 грн., та складається з: сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 86 156,03 грн. Сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 243 728,78 грн. -судові витрати покласти на Відповідачів: [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код [NUMBER] - на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, п/р № [NUMBER] . Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 14.07.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлені сторони. 26.08.2025 року на адресу суд від представника відповідача [PERSON] адвоката Лупу С.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позов АТ «Сенс Банк» в частині позовних вимог до [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, зазначивши що на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04.09.2012 у справі № 2-3015/11 було видано виконавчий лист про солідарне стягнення з Відповідачів на користь Позивача заборгованості за кредитним договором № 490053468 від 11.12.2007 року в розмірі 957 289, 23 грн., строк пред`явлення якого встановлений до 15.09.2013. Вказаний вище виконавчий лист у справі № 2-3015/11 пред`являвся Позивачем 13.12.2012 на виконання до Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, у зв`язку з чим було відкрите виконавче провадження № 35719480, яке завершене 27.12.2013 (постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 27.12.2013 у виконавчому провадженні № 35719480 додається). Повторно на виконання вказаний виконавчий лист у справі № 2-3015/11 відносно [PERSON] не надсилався, про що свідчать відомості з Автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного реєстру боржників. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч. 3 ст. 23 Закону № 606-XIV). Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), яким передбачено пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання протягом трьох років, набув чинності лише 05 жовтня 2016 року. Відповідно до пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. У даному випадку строк пред`явлення виконавчого листа №6-1227/10 встановлений до 15.09.2013. Враховуючи, що вказаний виконавчий лист 27.12.2013 постановою державного виконавця було повернуто стягувачу, строк для пред`явлення його до виконання після переривання встановлювся з дня його повернення протягом року, а саме до 27.12.2014. Отже, грошове зобов`язання [PERSON] на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04.09.2012 у справі № 2 3015/11 є натуральним, вимога в якому не може бути захищена в примусовому порядку, оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-3015/11 до виконання . З даним позовом до суду АТ «Сенс Банк» звернулось 02 червня 2025 року, тобто через 11 років з дня закінчення строку пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-3015/11 до виконання. Виходячи з викладеного, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] 3% річних у сумі 86 156,03 грн. та інфляційних нарахувань у сумі 243 728,78 грн. задоволенню не підлягають, адже нараховані АТ «Сенс Банк» до вимоги, що існує в натуральному зобов`язанні, яке не може бути захищене в примусовому порядку. Будь-яких доказів пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-3015/11 на примусове виконання з грудня 2014 року, поновлення Позивачем (стягувачем) строку пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документу в судовому порядку Позивачем не надано. Також, АТ «Сенс Банк» не надано доказів перебування виконавчого листа у справі № 2-3015/11 на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби чи у приватного виконавця. Отже, як вбачається з матеріалів справи на час звернення до суду з цим позовом виконавчий лист у справі № 2-3015/11 відносно [PERSON] Позивачем не пред`явлений на виконання , таким чином на час звернення до суду з цим позовом рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04.09.2012 у справі № 2-3015/11 відносно [PERSON] на виконанні не знаходиться. Водночас, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника ( поручителя) у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права. Позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04.09.2012 у справі № 2-3015/11 стягнена заборгованість за кредитним договором, видано виконавчий лист у справі № 2-3015/11, проте виконавчий лист відносно Відповідача-2 Позивачем не пред`явлений до виконання , слід дійти висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Відповідача-2 у цій справі 3 % річних та інфляційних витрат, адже, вимога Позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У даному випадку заявник як юридична особа, яка багато років здійснює банківську діяльність в Україні і має значний досвід участі у судових процесах (як свідчать дані Єдиного державного реєстру судових рішень), міг усвідомлювати порушення своїх прав як стягувача та передбачити відповідні процесуальні обмеження в подальшому. На день зверненні з позовом у цій справі у червні 2025 року Позивач пропустив передбачений законом строк для звернення з вимогами до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості. Наслідком цього є те, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання. Наявність або відсутність у зобов`язання ознак натурального прямо впливає на можливість чи неможливість стягнення сум застосування ст. 625 ЦК України у межах 3-річної позовної давності до моменту пред`явлення позову. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Враховуючи вищенаведене представник відповідача просив: - відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 490053468 від 11.12.2007 року, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить - 329 884, 81 грн. Представник позивача АТ «Сенс Банк» надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і справу розглянути у відсутності їх представника. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про строк подання відзиву, відзив не подав, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З досліджених доказів суд встановив наступні фактичні обставини: Судом встановлено, що 11.12.2007 року між [PERSON] та АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір № 490053468. Згідно з умовами якого, банк надає позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором предмет застави, а позичальник приймає кредит та передає банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором предмет застави на наступних умовах: сума кредиту - 46187,97 доларів США; номінальна процентна ставка - 12,5%; дата остаточного повернення кредиту - 11.12.2014 року; цільове використання - придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Джерам-Автоцентр» №251 від 07.12.2007 року та оплати страхової суми ЗАТ УСК «Веста» за перший страховий рік страхування транспортного засобу - 16989,24 гривень, /а.с.48-54/. 11.12.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №490053468-П,згідно умов якого у відповідності з цим договором поручитель поручається за виконання боржником наступних обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі цього у майбутньому. Боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов`язків перелічених у статті 2 цього договору, як солідарні боржники, /а.с. 56/. 21.04.2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490053468 від 11.12.2007 року, згідно якого сторони погодили змінити п.2.8 Розділу №1 Базові умови кредитування кредитного договору, /а.с.54-55/. 21.04.2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490053468 від 11.12.2007 року, згідно якого сторони погодили змінити п.2.1 договору, доповнити договір п. 3.4, змінити п. 5.4 договору, /а.с.57/. Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором. Відповідно до виконавчого листа виданого 19.10.2012 року Кілійським районним судом Одеської області на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04.09.2012 року по цивільній справі № 2-3015/2011/12 р. встановлено, що на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 490053468 від 11.12.2007 року, в розмірі 957 289,23 грн, /а.с.46-47/. На підставі виконавчого листа виданого 19.10.2012 року Кілійським районним судом Одеської області по справі № 2-3015/2011/12 р., старшим державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 13.12.2012 року було відкрито виконавче провадження № 35719480. Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесеної 27.12.2013 року в рамках виконавчого провадження № 35719480 головним державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Качуркою В.В. встановлено, що виконавчий лист №2-3015/2011/12 виданий 19.10.2012 року Кілійським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошової суми - 957289,23 гривень - повернуто стягувачеві, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 27.12.2014 року, /а.с. 98/. Згідно відомостей з автоматизованої системи виконавчих проваджень від 26.08.2025 року встановлено, що відносно [PERSON] , на дату формування відомостей, відсутні відкриті виконавчі провадження. В рамках виконавчого провадження №35719480 виконавчий документ №2-3015/2011/12 виданий 19.10.2012 року Кілійським районним судом Одеської області, постановою від 27.12.2013 року повернутий стягувачеві, /а.с.99-100/. Згідно відповіді Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за вих. №190999 від 20.11.2025 року встановлено, що відповідно до інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження, існують стислі відомості про перебування на виконанні відділу наступник виконавчих проваджень: ВП 35719480 з примусового виконання виконавчого листа від 19.10.2012 №2-3015/2011/12 виданого Кілійським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альф-Банк» грошової суми у розмірі 957289,20 грн., яке відкрито постановою державного виконавця від 13.12.2012 року. В результаті вжитих Державним виконавцем заходів, виконавче провадження 35719480 було завершено постановою державного виконавця від 27.12.2013 року на підставі частини першої пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення), у зв`язку з відсутності у боржника майна на яке можливо звернути стягнення, та виконавчий документ направлено стягувачу з правом повторного пред`явлення. ВП 35719543 з примусового виконання виконавчого листа від 19.10.2012 №2-3015/2011/12 виданого Кілійським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альф-Банк» грошової суми у розмірі 1820 грн., яке відкрито постановою державного виконавця від 13.12.2012 року. В результаті вжитих Державним виконавцем заходів, виконавче провадження 35719543 було завершено постановою державного виконавця від 27.06.2013 року на підставі частини першої пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення), у зв`язку з відсутності у боржника майна на яке можливо звернути стягнення, та виконавчий документ направлено стягувачу з правом повторного пред`явлення. ВП 44896812 з примусового виконання виконавчого листа від 19.10.2012 №2-3015/2011/12 виданого Кілійським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альф-Банк» грошової суми у розмірі 1820 грн., яке відкрито постановою державного виконавця від 26.09.2014 року. B результаті вжитих Державним виконавцем заходів, виконавче провадження 44896812 було завершено постановою державного виконавця від 04.12.2014 року на підставі частини першої пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення), у зв`язку з неможливістю встановлення місця перебування, проживання боржника, та виконавчий документ направлено стягувачу з правом повторного пред`явлення. ВП 44873153 з примусового виконання виконавчого листа від 19.10.2012 №2-3015/2011/12 виданого Кілійським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альф-Банк» грошової суми у розмірі 957289,20 грн., яке відкрито постановою державного виконавця від 26.09.2014 року. В результаті вжитих Державним виконавцем заходів, Виконавче провадження 44873153 було завершено постановою державного виконавця від 04.12.2014 року на підставі частини першої пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення), у зв`язку з неможливістю встановлення місця перебування, проживання боржника, та виконавчий документ направлено стягувачу з правом повторного пред`явлення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. ст. 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За змістом ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 ЦК України). Відповідно до частини першої статі 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поряд з цим, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)). Тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18). У постановах від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Суд зазначає, що саме рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист та дані про розмір та період стягнення заборгованості під час виконання судового рішення позивачем суду не надано. Також не надана інформація про виконавче провадження. Отже доказів, що свідчать про невиконання або несвоєчасне виконання відповідачами рішення суду та наявності у них заборгованості матеріали справи не містять. Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, будь-які відриті виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] , а стягувачем АТ «СЕНС БАНК» (ПАТ «Альфа-Банк») відсутні. Аналогічні відомості про [PERSON] також відсутні. Більше того, відсутність інформації щодо пред`явленого повторно до виконання виконавчого листа та відкритих виконавчих проваджень свідчить про пропуск строку для звернення стягувача до органів, що здійснюють примусове виконання рішення суду. Доказів зворотнього під час розгляду справи позивачем надано не було. Беручи до уваги відсутність відомостей про відкриті виконавчі провадження та враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що строк звернення рішення суду до примусового виконання не пропущений, суд приходить до висновку, що АТ «СЕНС БАНК» втратило встановлену законом можливість задовольнити свої вимоги за допомогою механізму примусового виконання рішення. В контексті встановлених обставин справи, оскільки позивач (кредитор) втратив можливість примусового виконання рішення про стягнення заборгованості за допомогою встановленого законодавством механізму, а обов`язок відповідно до ст. 625 ЦК України є акцесорним щодо основного зобов`язання та поділяє його правову долю, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Фактично, обов`язок боржника перед кредитором набув ознак натурального зобов`язання, оскільки в натурі він існує, однак не може бути примусово стягнений У постанові від 06.03.2019 по справі №757/44680/15-ц Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначено, що натуральним зобов`язанням (obligationaturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 в справі №285/3536/20(провадження № 61-261св22)». Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 у справі №753/369/21(провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст. 625 ЦК України у натуральному зобов`язанні. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 у справі приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. У постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, то витрати щодо сплаченого судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed