Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору недійсним, який обґрунтувала тим, що 11 вересня 2018 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого в них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 1 січня 2025 року, після того, як між ними погіршились шлюбні відносини, вони уклали договір про участь батьків у вихованні та утриманні їх спільних дітей. На той час вона погодилась на укладення договору і такі умови її влаштовували. На теперішній час, між ними виникли суперечки щодо виконання визначених вказаним договором їх прав та обов`язків і вона вважає, що вказаний договір був укладений без дотримання вимог закону, суперечить інтересам дитини, а сам порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною визначається або домовленістю батьків, засвідченою у належній формі, або за рішенням суду. Укладений між ним договір не був нотаріально посвідчений, що робить його таким, що не створює правових наслідків для сторін, а самі умови договору порушують права та інтереси дитини, суперечать принципу рівності батьківських прав та їх обов`язків. Стаття 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом, а сам договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд визнати недійсним договір про участь у вихованні дитини від 01 січня 2025 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підставі ст. 215 ЦК України. 24 жовтня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження на 19 листопада 2025 року о 10-40 год. Відповідач [PERSON] не погодившись з вказаним позовом, 19 листопада 2025 року подав зустрічну позовну заяву, в якій вказує про те, що він заперечує проти задоволення вимог про визнання недійсним договору, оскільки договір між ним був укладений добровільно, за взаємною згодою сторін та у письмовій формі, яка відповідає закону. Позивачка не зазначає жодного факту примушування, обману чи помилки, а договір підписаний нею власноруч, що свідчить про усвідомлений і добровільний характер правочину. Позивачка помилково вважає, що договір між батьками про участь у вихованні дитини має бути нотаріально посвідчений, оскільки ст. 157 Сімейного кодексу України прямо передбачає можливість батьків самостійно врегулювати порядок участі у вихованні дитини шляхом домовленості, жодної вимоги щодо нотаріального посвідчення закон не містить. Верховний Суд у постанові від 12.01.2022 р. у справі № 521/22471/18 наголошував на тому, що письмова домовленість між батьками щодо участі одного з них у вихованні дитини може бути укладена без нотаріального посвідчення і є обов 'язковою для виконання, отже посилання позивачки на відсутність нотаріального посвідчення договору є юридично неспроможним. Сам договір не порушує прав дітей, а навпаки - захищає їх інтереси і був укладений саме з цією метою, щоб забезпечити дітям стабільне місце проживання, створити сталі умови розвитку й виховання, визначити участь матері у спілкуванні з дітьми та запобігти конфліктам і непорозумінням. Крім того, на момент укладання договору позивачка вже фактично самоусунулася від догляду за дітьми, покинула сім`ю та проживала окремо, а тому у договору вони лише юридично закріпили те, що вже існувало фактично. Причинами укладення договору між ними було самоусунення матері від виконання сімейних та батьківських обов`язків, потреба забезпечити неповнолітнім дітям стабільний догляд, безпеку та належні умови, з огляду на наявність конфліктів, емоційної нестабільності та агресивної поведінки позивачки. Крім того, договір був укладений не з метою обмежити позивачку, а щоб чітко визначити її права та обов`язки, забезпечити участь у вихованні дітей у цивілізований та контрольований спосіб, що повністю відповідає ст. 157 СК України. Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 р., справа № 200/952/18 підкреслив, що батьківська домовленість щодо участі у вихованні дитини є правомірною та підлягає врахуванню судом, якщо сторони її виконують або якщо вона відповідає фактичним відносинам та інтересам дитини, а з огляду на те, що він, як батько договір виконує, діти проживають саме з ним, тому умови договору відповідають фактичному стану речей. Позов позивачки спрямований не на захист дітей, а на звільнення її від батьківських обов`язків, оскільки вона фактично не бере участі у вихованні дітей, не забезпечує їх матеріально, не відвідує дітей, не виконує умов договору та не намагається налагодити відносини. Отже, підстави для недійсності договору відсутні, оскільки ст. 215 ЦК України передбачено, що правочин є недійсним лише якщо порушені вимоги ст. 203 ЦК України, а жодної з цих підстав у позові не наведено, а тому вимоги позивачки є очевидно безпідставними. Оскільки первісний позов позивачки щодо недійсності договору безпосередньо пов`язаний із питаннями участі батьків у вихованні дітей, а подружні відносини між ними фактично припинені, тому він подає зустрічний позов, в якому просить суд визнати дійсним укладений між ними договір від 01.01.2025 року та розірвати шлюб між ним, залишивши дітей проживати разом з ним, оскільки він фактично самостійно займається їх вихованням, забезпеченням та утриманням. Власні позовні вимоги обґрунтовує тим, що після народження першої дитини позивачка почала віддалятися від сімейних справ та обов`язків. З 2023 року її емоційний стан значно змінився, вона стала дратівлива, байдужа до сімейних питань та припинила проявляти турботу щодо дітей. Після початку повномасштабної війни стан позивачки ще більше погіршився, вона стала емоційно нестабільною, замкнутою, часто проявляла словесну агресію, припинила брати участь у вихованні та догляді за старшою дитиною. Особливо загострилася ситуація після народження [PERSON] у серпні 2024 року. У грудні 2024 року позивачка добровільно залишила місце спільного проживання, забравши власні речі та переїхавши проживати окремо. Після цього вона взагалі не брала участі у вихованні дітей, не відвідувала дітей, не надавала ніякої допомоги і не проявляла бажання повернутися до сім`ї та налагодити відносини. Саме її поведінка та повне самоусунення стали причиною неможливості зберегти сім`ю. З огляду на це, продовження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам дітей. Договір про участь у вихованні та утриманні дітей від 01.01.2025 року був укладений за його ініціативою, оскільки позивачка припинила виконувати свої материнські обов`язки, діти фактично проживали та продовжують проживати з ним, у зв`язку з чим виникла необхідність юридично визначити порядок проживання та участі у вихованні дітей, щоб встановити чіткі правила, на що позивачка погодилась добровільно та підписала договір без будь-якого тиску. З моменту фактичного припинення між ними сімейних стосунків, він виконує повний обсяг обов`язків щодо дітей, зокрема забезпечуючи цілодобовий догляд за ними, організовує їх харчування, побут, медичне забезпечення дітей (лікарі, щеплення, огляди), забезпечує їх одягом, засобами догляду, ліками, а також відвідування дитячого садка та розвиткових занять [PERSON] . Мати не бере участі ні в одному із зазначених процесів. Позовні вимоги [PERSON] про визнання договору від 01.01.2025 року недійсним є юридично не обгрунтованими, надуманими та такими, що суперечать як положенням закону, так і усталеній судовій практиці Верховного Суду. Враховуючи наведені обставини, відповідач просив прийняти його зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору утримання недійсним та задовольнити його зустрічний позов, визнавши укладений між ними договір від 01.101.2025 року дійним та розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , залишивши неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживати разом із ним, оскільки він самостійно здійснює їх виховання, утримання та забезпечення. 1 грудня 2025 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом, а також було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 26 грудня 2025 року о 09 год. 40 хв. 26 грудня 2025 року в судовому засіданні позивач пояснила, що причиною розірвання укладеного між ними договору є те, що він був оформлений без нотаріального посвідчення, а ініціатором його укладення був відповідач після того, як між ними були фактично припинені шлюбні стосунки. На той момент вона добровільно погодилась на запропоновані умови договору, проте зараз вона вважає їх перебільшеними та такими, які вона виконати не має можливості, оскільки вона не теперішній час не працює, проживає більше року окремо від родини за адресою [ADDRESS] та сплачувати кошти на утримання дітей вона не може. Той факт, що їх спільні діти проживають разом з відповідачем більше року вона не заперечує, але шлюбні відносини між ним дійсно погіршилися, в неї важкий психоемоційний стан, а їх спроби отримати допомогу у психолога результатів не надали і тому вона прийняла для себе рішення жити окремо та спробувати побудувати нові стосунки. За таких умов, вона проти розірвання шлюбу не заперечує і не вбачає за доцільне надавати їм строк для примирення, оскільки зберегти сімейні стосунки вже неможливо і це вибір самого відповідача, а тому нехай він і забезпечує всім необхідним дітей. Крім того, він має таку можливість, бо є підприємцем та винаймає домогосподарку, яка допомагає йому в цьому. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти первісного позову з тих підстав, що договір між ними укладався дійсно з його ініціативи, але в добровільній формі та з метою, щоб забезпечити дітям стабільне місце проживання, створити сталі умови розвитку й виховання, визначити участь матері у спілкуванні з дітьми та запобігти конфліктам і непорозумінням. Крім того, на момент укладання договору позивачка вже фактично самоусунулася від догляду за дітьми, покинула сім`ю та проживала окремо, а тому у договору вони лише юридично закріпили те, що вже існувало фактично. Причинами укладення договору між ними було самоусунення матері від виконання сімейних та батьківських обов`язків, потреба забезпечити неповнолітнім дітям стабільний догляд, безпеку та належні умови, з огляду на наявність конфліктів, емоційної нестабільності та агресивної поведінки позивачки. Крім того, договір був укладений не з метою обмежити позивачку, а щоб чітко визначити її права та обов`язки, забезпечити участь у вихованні дітей у цивілізований та контрольований спосіб, що повністю відповідає ст. 157 СК України. Враховуючи те, що позивач сама не бажає зберігати шлюбні стосунки, він наполягає на розірванні шлюбу та просить після його розірвання залишити дітей проживати разом з ним, а укладений між ними договір просить визнати дійсним, у задоволенні первісного позову - відмовити. Вислухавши думку позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні було встановлено, що 11 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано Дарницьким районним у місті Києві відділом РАЦС, актовий запис 2096. Від шлюбу сторони мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Після фактичного припинення між сторонами шлюбних стосунків, відповідач запропонував позивачці укласти договір про участь у вихованні та утриманні дітей, який вони добровільно уклали 01.01.2025 року з ініціативи відповідача у простій письмовій формі. Сторонами не заперечувався той факт,що метою укладення вказаного договору було те, щоб чітко визначити права та обов`язки матері та батька у забезпечені їх участі у вихованні та утриманні їх спільних дітей у контрольований спосіб, що відповідало ст. 157 СК України. Як було встановлено під час розгляду справи, на момент укладання вказаного договору позивач покинула сім`ю та проживала окремо, а тому у договорі сторони визначили, що їх спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з моменту укладення даного договору будуть постійно проживати за місцем мешкання батька та перебувати на його вихованні та утриманні. Пунктом 2 вказаного договору, сторони передбачили, що у разі припинення шлюбних стосунків, [PERSON] зобов`язується сплачувати на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] до 10 числа щомісяця суму у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця і до досягнення старшою дитиною повноліття. Також п. 3 вказаного договору передбачено, що [PERSON] має право спілкуватися з дітьми за її бажанням, а також з урахуванням стану здоров`я дитини та навчального процесу, у певні дні. В судовому засіданні суд встановив, що умови вказаного договору з боку позивачки [PERSON] фактично не виконувалися, а їх не виконання вона пояснила тим, що вони є перебільшеними та такими, які вона виконати не має можливості, оскільки не теперішній час не працює, проживає більше року окремо від родини та сплачувати кошти на утримання дітей вона не може з причини свого скрутного матеріального становища. Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного та Цивільного кодексів України. Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частинами першою третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 361/8526/21. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для визнання недійсним договору, вказує на порушення ч. 4 ст. 157 СК України, яка передбачає нотаріальне посвідчення такого виду договорів. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У справі, яка розглядається, суд встановив, що умови укладеного між сторонами договору не виконуються, вказаний договір не був нотаріально посвідчений, як того вимагають приписи ч. 4 ст. 157 СК України, при цьому жодна із сторін не ухилялась від нотаріального його посвідчення, а лише уклали в його простій письмовій формі, а тому в даному випадку, підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 220 ЦК України, згідно яких, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У Постанові ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа № 916/3156/17 суд виснував, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94-95 постанови). Аналізований у справі письмовий договір від 01.01.2025 року, який хоча і підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Аналогічна правова позиція викладена і в Постанові КЦС ВС від 15 березня 2018 року, справа № 616/137/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, а тому враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору утримання недійсним, слід відмовити, з огляду на нікчемність останнього в цілому. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. З наданих сторонами пояснень в судовому засіданні було встановлено, що у 2024 році шлюбні стосунки між сторонами значно погіршились та в грудні 2024 року позивачка добровільно залишила місце їх спільного проживання, забравши власні речі та переїхавши проживати окремо, винаймаючи житло. Причиною фактичного припинення шлюбних стосунків між ними, стало те, що у 2023 року емоційний стан позивачки значно змінився, вона стала емоційно нестабільною, замкнутою та часто проявляла словесну агресію, а згодом припинила брати участь у вихованні та догляді за старшою дитиною, а після народження [PERSON] у серпні 2024 року, ситуація в їх родині ще більше загострилась. В судовому засіданні було встановлено, що сторонами неодноразово вживались заходи щодо збереження шлюбу, вони зверталися за допомогою до психолога, але позитивних результатів це не надало. В судовому засіданні з`ясовувалось питання щодо можливості надання сторонам строку для примирення, однак останні заперечували проти цього, вказуючи на те, що вони вже з 2024 року разом не живуть, спільного господарства не ведуть, а тому строк для примирення їм не потрібен, наполягаючи на розірванні шлюбу. Після того, як сторони почали проживати окремо, їх спільні діти залишились проживати в квартирі разом з батьком, який самостійно несе всі витрати з їх виховання та утримання, а також забезпечує своєчасне надання медичного обстеження. Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також не бажання сторін примирятися, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Із встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що вони, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, проживали та продовжують проживати з батьком, який їх фактично утримує, що узгоджується і з наданими в судовому засіданні поясненнями самої позивачки [PERSON] та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Під час розгляду справи, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дітей після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). У даній справі, яка розглядається, відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст.161 СК України, за яких з відповідачем неможливо було б залишити проживати дітей, а тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх постійного проживання разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживають діти, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом в частині визнання дійсним укладеного між сторонами договору від 01.01.2025 року, суд враховує положення ч. 4 статті 157 СК України, згідно яких договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Разом з цим, в судовому засіданні було встановлено, що умови укладеного між сторонами договору від 01.01.2025 року фактично не виконувались останніми, сам договір не був нотаріально посвідчений, як того вимагають приписи ч. 4 ст. 157 СК України і при цьому жодна із сторін не ухилялась від нотаріального його посвідчення, а позивач та відповідач самостійно визначили для себе його просту письмову форму, а тому в даному випадку, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 220 ЦК України в частині визнання дійсним укладеного між сторонами договору, оскільки суд прийшов до висновку про його нікчемність, а відповідно до висновків, викладених у Постанові ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа № 916/3156/17, нікчемний правочин є недійсним у силу закону, про що суд в мотивувальній частині судового рішення підтверджує обставину нікчемності правочину (пункти 94-95 постанови). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання договору дійсним, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial