Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до Міністерства оборони України, ДП «Старицький військовий лісгосп» в якій просить визнати незаконними та скасувати Наказ Міністерства оборони України від 02.04.2025 №20-ДП, Наказ директора ДП «Старицький військовий лісгосп» від 09.04.2025 №24-к «Про звільнення з роботи». Поновити [PERSON] на посаді директора ДП «Старицький військовий лісгосп». Стягнути з відповідача Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] працював на посаді директора Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на підставі контракту, укладеного з Міністерством оборони України 14 січня 2020 року, з строком дії до 13.01.2025. Наказом директора ДП «Старицький військовий лісгосп» від 09.04.2025 №24-К «Про звільнення» позивача звільнено з роботи з 09.04.2025 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗПП та пп.а п.22 Контракту (закінчення терміну дії контракту), беручи до уваги листок непрацездатності. Вважає наведені накази безпідставними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Так, контракт, відповідно до якого він працював на посаді директора ДП «Старицький військовий лісгосп» був укладений 14 січня 2020 року, та відповідно до його умов, він наймався на посаду по 13 січня 2025 року. Після закінчення строку дії контракту жодна з сторін не наполягала на припиненні трудових відносин, він продовжував виконувати свої посадові обов`язки, отримував заробітну плату та розумів, що строковий трудовий договір (контракт) трансформувався у трудовий договір, укладений на невизначений строк. Відповідно до довідки про доходи №37 від 14.04.2025, він працював по 09 квітня 2025 року та отримував заробітну плату за лютий та березень 2025 року. Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. У даному випадку, жодна із сторін трудових відносин не поставила вимогу про їх припинення, ні до закінчення строку дії контракту, ні в останній день дії контракту. Після 13 січня 2025 року трудові відносини між позивачем та ДП «Старицький військовий лісгосп» не припинилися, трудові відносини тривали, а позивач продовжував виконувати повноваження директора ДП «Старицький військовий лісгосп». Наведені обставини дають підстави вважати, що з настанням юридичного факту, який полягає у продовженні трудових відносин між позивачем та ДП «Старицький військовий лісгосп» строковий договір набув характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк, а тому підстав для звільнення позивача у відповідача не було. З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23.05.2025 представник відповідача Міністерства оброни України Матяшук В.К. через систему «Електронний суд» скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 14.01.2020 Наказом Міністерства оборони України №3-ДП, [PERSON] призначено на посаду директора державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» із подальшим укладенням з ним контракту з дня, визначеного у контракті. Наказом Міністерства оборони України №20-ДП від 02.04.2025 позивача звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 Кодексів законів про працю України та підпункту «а» пункту 22 Контракту (після закінчення терміну дії Контракту). Наказом державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» від 09.04.2025 №24-к, Чікеля В.Ю. - директора державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» звільнено з роботи 09 квітня 2025 року. Бухгалтерії підприємства доручено провести повний розрахунок із [PERSON] . Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник (роботодавець) також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 Кодексу законів про працю України. Враховуючи вищевикладене вважає, що колишній директор державного підприємства Старицький військовий лісгосп [PERSON] під час підписання Контракту усвідомлював свої права та обов`язки як керівника підприємства та надав свою згоду на укладення з ним строкового трудового договору та звільнення його з роботи після закінчення терміну дії Контракту. З урахування наведеного, просить у задоволенні позову відмовити. 10.07.2025 представник відповідача ДП «Старицький військовий лісгосп» Павлисько М.А. через систему «Електронний суд» скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що Наказом Міністра оборони України від 02.04.2025 № 20-ДП було звільнено з роботи директора ДП «Старицький військовий лісгосп» [PERSON] на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України та підпункту «а» пункту 22 контракту (після закінчення терміну дії контракту). Наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 02.04.2025 № 20-ДП був доведений державному підприємству «Старицький військовий лісгосп» 04.04.2025, вхідний №36 від 04.04.2025, про що внесено записи в книгу реєстрації вхідної кореспонденції. З 04.04.2025 по 09.04.2025 [PERSON] перебував у відпустці по тимчасовій непрацездатності (Номер ЛН 16810933-2031196672-1 ) ,про що повідомив в телефонному режимі. На підприємстві видано Наказ № 24-к від 09.04.2025 «Про звільнення», видано трудову книжку (працівник в книзі обліку трудових книжок розписався про її отримання) і проведено повний розрахунок з позивачем. Вважає, що відповідачем було дотримано вимоги чинного трудового законодавства під час звільнення з роботи колишнього директора підприємства [PERSON] . Позивач під час підписання Контракту усвідомлював свої права та обов`язки як керівника підприємства та надав свою згоду на укладання з ним строкового трудового договору та звільнення його з роботи після закінчення терміну дії Контракту. У зв`язку із наведеним, просить у задоволенні позову відмовити. 15 липня 2025 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачами не спростовано наведених позивачем доводів позовних вимог. Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. Однак такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин. Вимога власника оформляється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. У разі відмови працівника вчинити зустрічні дії необхідно скласти акт, а у разі відсутності на роботі в останній день дії строкового трудового договору - у цей день надіслати працівникові повідомлення телеграмою або рекомендованим листом про необхідність одержати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. Зі сторони відповідача жодних дій, які б свідчили про намір не продовжувати трудові відносини вчинено не було: ні повідомлень, ні наказів позивач не отримував, в трудовій книжці записи не оформлювались, більше того, він виконував вказівки Міністерства оборони, як роботодавця та вищестоячої організації, які надавались йому, як легітимному директору. Тому письмовими доказами доведено, що після 13 січня 2025 року трудові відносини між позивачем та ДП «Старицький військовий лісгосп» не припинилися, трудові відносини тривали, позивач продовжував виконувати повноваження директора ДП «Старицький військовий лісгосп», а тому строковий договір набув характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк, підстави для звільнення позивача у відповідача були відсутні. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22.07.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23.09.2025, за клопотанням представника відповідача ДП «Старицький військовий лісгосп», розгляд справи відкладено. 23.12.2025 представник позивача подав клопотання про стягнення солідарно із відповідачів судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу у розмірі 33000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, адвокат Бень Б.З., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у позові, просили такий задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства оборони України Матяшук В.К. щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача ДП «Старицький військовий лісгосп» Мацелюх Г.З. щодо задоволення позовних вимог заперечила з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно з п.п. 2, 4 Положення "Про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 N 203, наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту відповідними міністерствами або іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади. Відповідно до п. 3 Положення "Про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу", з керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. Судом встановлено, що наказом Міністерства оборони України №3-дп від 14 січня 2020 року [PERSON] призначено на посаду директора Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп». 14 січня 2020 року між Міністерством оборони України та [PERSON] укладено Контракт про те, що [PERSON] наймається на посаду директора Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на термін з 14 січня 2020 року по 13 січня 2025 року. Відповідно до пункту 21 розділу 5 Контракту визначено, що внесення змін та доповнень до цього контракту здійснюється шляхом підписання додаткових угод. Підпунктом «а» пункту 22 розділу 5 Контракту визначено, що цей контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту. Окрім цього п.26 розділу 5 Контракту визначено можливість продовження дії контракту, а саме за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що дія трудового договору (контракту), укладеного з позивачем 14 січня 2020 року, закінчилась 13 січня 2025 року (останній день дії контракту). При цьому, закінчення терміну дії контракту та звільнення позивача не потребує видання будь-якого рішення Міністерства оборони України, оскільки у самому контракті передбачено, що він діє до 13 січня 2025 року, що є останнім робочим днем. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що сторони при укладенні контракту обумовили у ньому й строк його припинення (п.п.а п.22), а саме після закінчення терміну дії контракту. Тобто передбачено, що контракт припиняється на підставі закінчення терміну його дії. В цьому випадку припинення трудових відносин між сторонами не пов`язане з Наказом №20-ДП Міністерства оброни України від 02.04.2025 та Наказом №24-К директора ДП «Старицький військовий лісгосп» від 09.04.2025, які оскаржуються позивачем. Відповідно, винесення Міністерством оборони України наказу про звільнення позивача з займаної посади жодним чином не порушує його прав і не продовжує терміну дії трудового договору (контракту), оскільки жодна із сторін не вимагала його продовження. Суд погоджується з позицією представника Міністерства оборони України, що позивач, підписуючи строковий трудовий договір (контракт), надав згоду на тимчасову роботу на відповідній посаді, тим самим фактично підтвердив свою згоду на припинення такого договору після закінчення строку, на який його укладено. Саме такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2023 року у справі №757/22437/22-ц, провадження №61-14921св23. На підставі викладеного судом встановлено, що строк дії трудового договору (контракту) з позивачем закінчився, трудові відносини з 14 січня 2025 року між Міністерством оборони України та [PERSON] припинились. Окрім цього суд звертає увагу й на те, що п.26 розділу 5 Контракту визначено можливість продовження дії контракту, а саме: за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін. Проте, як встановлено в судовому засіданні, жодна із сторін трудового договору не вимагала його продовження.Додаткових угод з приводу продовження строку дії контракту між сторонами не укладалось. Наказом Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) №20-ДП від 02 квітня 2025 [PERSON] звільнено з роботи директора Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп», на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та підпункту «а» пункту 22 Контракту (після закінчення дії контракту). Наказом Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» від 09.04.2025 №24-к, [PERSON] - директора державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» звільнено з роботи 09 квітня 2025 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та підпункту «а» пункту 22 контракту (після закінчення терміну дії контракту). Доручено бухгалтерії ДП «Старицький військовий лісгосп» провести повний розрахунок з [PERSON] та відповідно до вимог ст.83 КЗпП України виплатити йому грошову компенсацію за 44 календарні дні невикористаних щорічних відпусток. Як зазначалося вище, відповідно до ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 22.02.2017 року у справі 6-86цс17). Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Відповідно до частини першої, другої статті 391 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Зважаючи на приписи частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, який укладається у визначених законом випадках. Ще однією особливістю цього трудового договору є те, що він завжди укладається на певний строк. Зазначене дає підстави констатувати, що до укладення контракту й правовідносин, які виникають у зв`язку з цим, застосовні положення частини другої статті 23 КЗпП України, яка згадується в частині другій статті 391 КЗпП України як виключення з-під дії останньої. Строковий трудовий договір (контракт) припиняється з моменту закінчення строку його дії відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України без видачі окремого наказу роботодавцем, якщо контракт передбачає, що останній день строку є останнім робочим днем. За відсутності продовження трудових відносин і фактично виконання працівником обов`язків, додаткові дії щодо оформлення припинення роботодавець не зобов`язаний вчинити. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №552/8737/24 від 12.11.2025. Крім цього суд зазначає, що виконання позивачем обов`язків керівника (директора) ДП «Старицький військовий лісгосп», після закінчення строку дії контракту від 14 січня 2020 року, не могло надати цьому контракту безстрокового характеру, тому що це суперечило б підпункту «а» пункту 22 самого контракту. Керівник ДП «Старицький військовий лісгосп» не може обиратися і призначатися безстроково, відповідно контракт з цим керівником, строк дії якого закінчився, але виконання обов`язків за яким фактично продовжувалося, не може вважатися укладеним на невизначений строк на підставі частини першої статті 391 КЗпП України. Невизначена ситуація, в якій опинився позивач після закінчення п`ятирічного строку дії укладеного з ним контракту, не створювала і не могла створити умов, які б у своїй сукупності дали підстави (чи «легітимні очікування») формалізувати трудові відносини позивача із Міністерством оборони України в той спосіб, який передбачений у частині першій статті 391 КЗпП України. Що стосується позовних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то такі вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі. Враховуючи те, що позовні вимоги про поновлення на посаді директора ДП «Старицький військовий лісгосп» до задоволення не підлягають, то відповідно позовні вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягатимуть задоволенню. З огляду на викладене, в позові [PERSON] до Міністерства оборони України, Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю, судові витрати слід залишити за останнім. Підстави стягнення солідарно з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed