Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У березні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що у період з 01 листопада 2022 року по 20 серпня 2023 року він перебував у трудових відносинах на посаді юрисконсульта з Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська. Позивач зазначає про те, що на момент звільнення йому не було виплачено всі суми, належні при звільненні, що стало підставою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. Так, відповідно до судового наказу № 183/8032/24, виданого 08 січня 2025 року Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, з відповідача на його користь стягнуто суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 5 049,39 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач вважає, що відповідач зобов?язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, а саме з 21 серпня 2023 року по 20 лютого 2024 року за 132 робочих дні, з середньоденного заробітку в розмірі 292,46 грн. в загальному розмірі 38 604,72 грн. Саме такі обставини стали підставою для звернення ним до суду із заявою про видачу судового наказу. Так, відповідно до судового наказу № 183/903/25, виданого 03 лютого 2025 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38 604,72 грн. Однак, ухвалою суду від 25 лютого 2025 року такий судовий наказ було скасовано, у зв?яку із наявністю спору про право. У зв?язку із вищезазначеними обставинами, з метою захисту своїх прав, позивач звернувся до суду із цим позовом та просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при звільненні у сумі 38 604,72 грн. Не погоджуючись із пред`явленим позовом, 14 квітня 2025 року від відповідача Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти доводів позивача, викладених у позовній заяві, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі, посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів, які свідчать про наявність заборгованості із заробітної плати, як і не містять доказів пред?явлення вимоги позивача щодо розрахунку, а тому вважає, що в діях відповідача відсутні порушення ст. 116 КЗпП України. 02 травня 2025 року позивач [PERSON] звернувся на адресу суду із відповіддю на відзив на позовну заяву, в якому посилався на необгрунтованість доводів відповідача у відзиві на позовну заяву, оскільки в матеріалах справи міститься копія судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати, доказів відсутності заборгованості відповідачем суду надано не було, а тому просив позов задовольнити. Заперечень від відповідача на адресу суду не надходило. Ухвалою судді від 26 березня 2025 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін і відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом установлено, що у період часу з 01 листопада 2022 року по 20 серпня 2023 року [PERSON] працював на посаді юрисконсульта І категорії Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненої на ім?я позивача і наданої суду в засвідченій останнім копії. Відповідно до наказу директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська Т. Решетняк № 42-К/тр від 18 серпня 2023 року, наданим суду в засвідченій позивачем копії, [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта 20 серпня 2023 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. До позовної заяви позивачем долучено копію судового наказу № 183/8032/24, виданого 08 січня 2025 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Відповідно до інформації, яка міститься в Автоматизованій системі документообігу суду щодо справи № 183/8032/24, установлено, що [PERSON] 02 серпня 2024 року звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська Дніпропетровської області заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 5 537,47 грн., з якої 5 049,39 грн. заборгованість із заробітної плати, а решта 3 % річних та інфляційні втрати. У якості підтвердження суми заборгованості заявником було надано довідку Голови ліквідаційної комісії Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська за № 65 від 21 травня 2024 року, згідно з якою заборгованість із заробітної плати [PERSON] станом на 21 травня 2024 року складає 5 049,39 грн. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі судового наказу, оскільки заявником заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, ухваленою в справі № 183/8032/24, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Так, відповідно до судового наказу № 183/8032/24, виданого 08 січня 2025 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська на користь [PERSON] суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 5 049,39 грн. і вирішено питання стосовно судових витрат. Зазначений судовий наказ набрав законної сили 08 січня 2025 року. Доказів виконання такого виконавчого документу матеріали справи не містять. Разом з тим, судом установлено, що 03 лютого 2025 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ у справі № 183/903/25 (провадження № 2-н/183/46/25) про стягнення з Територіального центру соціального обслуговування (наданні соціальних послуг) м. Новомосковська на користь [PERSON] суми середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38 604, 72 грн., та на користь держави судового збору у розмірі 302,80 грн. Такий судовий наказ було скасовано ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що наявні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100). Відповідно до абзаців 1, 4, 5, 7 - 9 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Для працівників з відрядною оплатою праці в разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. Згідно з абзацами 1, 3, 4 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки Голови ліквідаційної комісії Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Новомосковської міської ради № 76 від 07 серпня 2024 року, наданої суду в засвідченій позивачем копії, заробітна плата [PERSON] , який працював у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Новомосковська з 01 листопада 2022 року по 20 серпня 2023 року на посаді юрисконсульта на 0,5 ставки, за два останні місяці становить: червень 2023 року 2 робочі дні (364,09 грн.); липень 2023 року 6 робочих днів (1 975,62 грн.). Всього за 8 робочих днів 2 339,71 грн. Середньоденна заробітна плата становить 292,46 грн. При розрахунку суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховуються положення ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої, при затримці розрахунку при звільненні працівникові виплачується його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у зв`язку з чим, розрахунок проводиться за шість місяців, у період з 21 серпня 2023 року по 20 лютого 2024 року, що становить 132 робочі дні. Ураховуючи наведене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які належить стягнути з відповідача на користь позивача становить 38 604,72 грн. (292,46 х 132). Таким чином, аналізуючи надані позивачем докази, установлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved