Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. На обґрунтування позовних вимог, позивачзазначає, що [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони мали намір укласти Договір підряду на виконання будівельних робіт № 0607 від 06.07.2023 року (далі Договір), визначили предмет та надалі підписали даний Договір. Відповідно до п. 2.1 Договору вартість виконання будівельних робіт, без врахування матеріалів, за цим договором становить 70 000,00 грн. Вартість будівельних матеріалів, доставок, обладнання, необхідних для виконання будівельних робіт за цим договором становить 205 000,00 грн. Пунктом 4.1.2 Договору передбачено, що Замовник зобов`язується оплатити виконані Підрядником будівельні роботи відповідно до умов цього Договору. Так, діючи на виконання умов Договору підряду позивачем було сплачено кошти в розмірі: 40 000,00 грн., 140 євро, що за згодою сторін є еквівалентом 5 700 грн., 1 450 доларів США (за згодою сторін курс 37,45), що є еквівалентом 54 300 грн. Факт отримання цих коштів відповідачем підтверджуються його підписом та написом «отримав» на екземплярі договору позивача. На виконання п. 3.3 Договору 21.07.2023 року відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. Факт отримання цих коштів відповідачем підтверджуються його підписом та написом «отримав» на екземплярі договору позивача. Окрім того, факт отримання відповідачем коштів і не заперечується самим відповідачем, що підтверджується аудіо записами телефонних розмов. Таким чином, позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., що підтверджується розписками відповідача в підписаному тексті Договору. Позивач звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості 512 586 грн. 85 коп., з яких сума основного боргу в розмірі 155 000 грн. 00 коп., неустойка в розмірі 357 000 грн., три відсотки річних 586 грн. 85 коп., яким у задоволенні позову відмовлено. Кагарлицьким районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 752/23788/23 (провадження № 2/368/373/24) від 01.11.2024 року, в якому вказувалось, що договір підряду на виконання будівельних робіт № 0607 від 06.07.2023 року не є укладеним. Суд першої інстанції посилався на ті обставини, що договором не визначено яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну проектно-кошторисну документацію підряднику яка в договорі зазначена актом. Всупереч вимогам п. 1.2 договору сторони не узгодили між собою перелік і обсяг будівельних робіт та іншу інформацію, пов`язану з цими роботами, оскільки відповідний акт про зазначене, який є невід`ємною частиною договору не був підписаний. Також всупереч вимогам п. 2.1. договору сторонами не було підписано та узгоджено вартість виконання будівельних робіт, яка б містилась в узгодженому кошторисі, який також є невід`ємною частиною договору. З огляду на викладене сторонами не було узгоджено ні вид матеріалів з яких мало відбуватись будівництво, ні розміри, ні форма паркану з штахетника та воріт, що має наслідком не укладеність вказаного договору. З вище вказаним рішенням суду та висновками викладеними в ньому погодився суд апеляційної інстанції, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду по справі №752/23788/23 (провадження в суді апеляційної інстанції №22-ц/824/5281/2025)від 19.02.2025 року. З огляду на вищезазначене, між сторонами не виникли договірні правовідносини на підставі Договору підряду № 0607 від 06.07.2023 року. Таким чином, грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, отримані відповідачем, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Таким чином, отримавши грошові кошти в сумі 200 000,00 грн від позивача без достатньої правової підстави у відповідача, на підставі ст. 1212 ЦК України, виникло зобов`язання по поверненню вказаних коштів позивачу. Однак, вказані кошти відповідач позивачу не повернув, відтак вони підлягають стягненню з нього на користь позивача з урахуванням на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат 30 946,47 грн. та трьох відсотків річних 10 076,71 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 200 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 30 946,47 грн., три відсотки річних в розмірі 10 06,71 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2025 року, було відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. Представник позивача адвокат Нікушина В.С., подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками відповідачу направлено на адресу зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Конверти повертались з відміткою «адресат відсутній», що відповідно до ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням. Також суд розміщував оголошення про виклик відповідача на сайті суду. Письмового відзиву, заперечень, клопотань до суду не подавалось, причини неможливості їх подати суду також не повідомлено. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена, як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони мали намір укласти Договір підряду на виконання будівельних робіт № 0607 від 06.07.2023 року, визначили предмет та надалі підписали даний Договір. Відповідно до п. 2.1 Договору вартість виконання будівельних робіт, без врахування матеріалів, за цим договором становить 70 000,00 грн. Вартість будівельних матеріалів, доставок, обладнання, необхідних для виконання будівельних робіт за цим договором становить 205 000,00 грн. Пунктом 4.1.2 Договору передбачено, що Замовник зобов`язується оплатити виконані Підрядником будівельні роботи відповідно до умов цього Договору. Так, діючи на виконання умов Договору підряду позивачем було сплачено кошти в розмірі: 40 000,00 грн., 140 євро, що за згодою сторін є еквівалентом 5 700 грн., 1 450 доларів США (за згодою сторін курс 37,45), що є еквівалентом 54 300 грн. Факт отримання цих коштів відповідачем підтверджуються його підписом та написом «отримав» на екземплярі договору позивача. На виконання п. 3.3 Договору 21.07.2023 року відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. Факт отримання цих коштів відповідачем підтверджуються його підписом та написом «отримав» на екземплярі договору позивача. Окрім того, факт отримання відповідачем коштів і не заперечується самим відповідачем, що підтверджується аудіо записами телефонних розмов. Таким чином, позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., що підтверджується розписками відповідача в підписаному тексті Договору. Позивач звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості 512 586 грн. 85 коп., з яких сума основного боргу в розмірі 155 000 грн. 00 коп., неустойка в розмірі 357 000 грн., три відсотки річних 586 грн. 85 коп., яким у задоволенні позову відмовлено. Кагарлицьким районним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 752/23788/23 (провадження № 2/368/373/24) від 01.11.2024 року, в якому вказувалось, що договір підряду на виконання будівельних робіт № 0607 від 06.07.2023 року не є укладеним. Суд першої інстанції посилався на ті обставини, що договором не визначено яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну проектно-кошторисну документацію підряднику яка в договорі зазначена актом. Всупереч вимогам п. 1.2 договору сторони не узгодили між собою перелік і обсяг будівельних робіт та іншу інформацію, пов`язану з цими роботами, оскільки відповідний акт про зазначене, який є невід`ємною частиною договору не був підписаний. Також всупереч вимогам п. 2.1. договору сторонами не було підписано та узгоджено вартість виконання будівельних робіт, яка б містилась в узгодженому кошторисі, який також є невід`ємною частиною договору. З огляду на викладене сторонами не було узгоджено ні вид матеріалів з яких мало відбуватись будівництво, ні розміри, ні форма паркану з штахетника та воріт, що має наслідком не укладеність вказаного договору. З вище вказаним рішенням суду та висновками викладеними в ньому погодився суд апеляційної інстанції, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду по справі №752/23788/23 (провадження в суді апеляційної інстанції №22-ц/824/5281/2025)від 19.02.2025 року. Відповідно до ч.4, ст 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно недоказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що між сторонами не виникли договірні правовідносини на підставі Договору підряду № 0607 від 06.07.2023 року. Таким чином, грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, отримані відповідачем, що підтверджується розписками відповідача в підписаному тексті Договору, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Таким чином, отримавши грошові кошти в сумі 200 000,00 грн від позивача без достатньої правової підстави у відповідача, на підставі ст. 1212 ЦК України, виникло зобов`язання по поверненню вказаних коштів позивачу. Однак, вказані кошти відповідач позивачу не повернув, відтак вони підлягають стягненню з нього на користь позивача. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правової підстави передачі коштів у момент їх передачі немає, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тому позовні вимоги про стягнення коштів в розмірі 200 000 грн. підлягають до задоволення. Відповідач будь-яких доказів на спростування доводів позивача суду не надав. Стосовно стягнення 3% річних суми та інфляційних. Звертаючись до суду з позовом, позивач нарахував: інфляційних нарахувань та 3% річних, загальна сума яких становить 41 023 грн.18 коп., з яких 30 946 грн. 47 коп.- інфляційних нарахувань за період з 27 липня 2023 року по 25 березня 2025 року та 10 076 грн. 71 коп.- 3% річних за період з 27 липня 2023 року по 25 березня 2025 року. Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів нараховуються 3% річних від простроченої суми та інфляційні відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Разом з тим, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як вказувалось, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України). Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17). У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)). Тому вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за порушення строків підлягає за період до 23 лютого 2022 року, тобто прийнявши до уваги положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що положення статті 625 ЦК України до грошових зобов`язань застосовуються лише до початку дії воєнного стану. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано, акт приймання наданих послуг від 10.11.2025 року за договором № 01122020/642 від 22.11.2024 року, відповідно до якого витрати за надану правову допомогу становлять 10 000,00 грн., а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн., що документально підтверджено матеріалами справи. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача сплаченого судового збору в сумі 2 000 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України, на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи всі зазначені обставини та дослідивши всі наявні докази суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial