Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду із позовом до Територіальної громади в особі Харківської міської ради, третя особа державний нотаріус відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Синельников І.П., в якому просить: - визнати факт, що має юридичне значення, а саме, що за договором «купли-продажи № У-04-489-Н от 14 апреля 1995 года, удостоверенному Харьковскою универсальною биржею (мовою оригиналу)» [PERSON] і [PERSON] придбали у власність кв. [ADDRESS] ; - визнати за право власності на кв. [ADDRESS] однокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 31,7 кв.м, житлової площею 17,8 кв.м, розташована на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку - як спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що [INFO] мати позивача, [PERSON] , та її рідний брат [PERSON] , придбали квартиру кв. [ADDRESS] , про що було укладено договір купівлі-продажу № У-04-489-Н, який було зареєстровано на Харківській універсальній біржі. Вказує, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. [INFO] помер рідний брат позивачки - [PERSON] . Після його смерті, мати позивача [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом з ним та вони були зареєстровані в одному приміщенні, проте спадкові права не оформлювала. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної ізольованої квартири загальною площею 31,7 кв.м, житлової площею 17,8 кв.м, розташована на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку. 09.12.2024 року позивачка подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , була відкрита спадкова справа 73414755, номер у нотаріуса 621П/2024. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] відсутні. Листом від 15 квітня 2025 року за № 382/01-16 нотаріус відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори І.П.Синельников відмовив у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв`язку з тим, що адреса зазначена у Дублікату договору купівлі продажу, посвідченого АО «Харківська універсальна Біржа» та у Довідці про наявність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» не співпадають, а саме, номер квартири та номер будинку по [ADDRESS] - в договорі вказано «квартира [ADDRESS] , проте згідно довідки про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна - право власності зареєстроване на «квартиру [ADDRESS] ». Вказує, що вказана помилка у договорі фактично позбавляє позивача оформити свої права на спадкове майно, в зв`язку з чим, позивач звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 03.07.2025 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано у відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи 73414755, номер у нотаріуса 621П/2024, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 04.08.2025 року від відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори надійшли витребувані документи. Ухвалою суду від 13.08.2025 продовжено строк проведення підготовчого судового засідання на тридцять днів. Відповідач надав письмовий відзив на позову заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказує, що зкопії доданого до позовної заяви Договору купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14.04.1995 вбачається, що це є дублікат зазначеного договору та видано його 19.11.2012 на підставі заяви [PERSON] та довіреності № 1847 від 04.10.2012 від [PERSON] , а також свідоцтва про смерть [PERSON] . Позивач не наводить за яких обставин та з яких причин втрачено оригінал вищезазначеного правовстановлюючого документу. Також, заявником не було надано до суду відомостей, що заявник звертався до АТ «Харківська універсальна біржа» (код ЄДРПОУ 14060558) з питанням внесення змін до договору купівлі - продажу № У-04-489-Н, посвідченого 14 квітня 1995 року АТ «Харківська універсальна біржа», а саме, що за договором купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року, посвідченому Харківською універсальною біржою, [PERSON] і [PERSON] придбали у власність квартиру [ADDRESS] ». Також вказує, що оскільки визнання права власності в даному випадку не є винятковим способом захисту, оскільки, у разі задоволення судом позовної вимоги [PERSON] щодо визнання факту, що має юридичне значення, не існуватимуть перешкод для оформлення спадщини у нотаріальному порядку. Представником позивача - адвокатом Борисовою І.М. надано письмову відповідь на відзив відповідача, в якій вказав, що причина втрати документа в даному випадку не має правового значення, а позивач наділений правом довільного вибору своїх прав на власний розсуд. Ухвалою суду від 30.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Харківська універсальна біржа» (код ЄДРПОУ 14060558, місцерозташування м. Харків, вул. Клочківська, 29, 61003). Ухвалою суду від 01.12.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання не прибули. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач народилася [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьками позивачки вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Позивач вказувала, що її батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 09.12.2024 року №00048358588, вказано, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб [PERSON] відсутня (а.с. 48, зворот). 02.10.1993 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , після реєстрацію шлюбу прізвище позивача змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 14.04.1995 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (матір позивачки), [PERSON] (рідний брат позивачки) було укладено договір купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року, в якому вказано, що продавець продав, а покупці придбали у власність квартиру ізольовану, яка розташована на 3 поверсі, 5-ти поверхового будинку, загальною площею 31,7 кв.м., житлова площа - 17,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був зареєстрований у Харківській універсальній біржі 14.04.1995р. за № У-04-489-Н (а.с. 13). [INFO] помер рідний брат позивачки - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с. 14). Згідно повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00048359715 від 09.12.2024 року, державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Згідно копії довідки з місця мешкання о складі родини та прописки №1147 від 12.10.2012 року, [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] . Станом на момент смерті [PERSON] , в житловому приміщенні проживала також [PERSON] (мати). Інших осіб зареєстровано не було. (а.с. 15). Вказана обставина також підтверджується наявною в матеріалах справи поквартирної карточки, яка була надано суду нотаріальною конторою разом із витребуваними судом копіями матеріалів спадкової справи (а.с. 58). [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.16). За заявою позивачки від 09.12.2024 року державним нотаріусом відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Синельниковим І.П. заведено спадкову справу №621П/2024 (а.с. 45-64). Інших заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи не має, доказів видачі свідоцтва про право на спадщину на будь-яке майно після смерті [PERSON] в матеріалах спадкової справи не міститься. Листом від 15.04.2025 року №382/01-16 року державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Синельников І.П.повідомив позивача про відсутність підстав для видачі свідоцтва про прийняття спадщини. Як вказано нотаріусом, в матеріалах спадкової справи № 621П/2024, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] , мається документ, що підтверджує право власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: Дублікат договору купівлі - продажу № У-04-489-Н, посвідченого 14 квітня 1995 року АО «Харківська універсальна біржа», дублікат виданий 19 листопада 2012 року [PERSON] , управляючим АО «Харківська універсальна біржа». На запит державного нотаріуса КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» надано Довідку про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна, де право власності зареєстровано на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, адреса спадкового майна, зазначена у дублікаті Договору купівлі - продажу, посвідченого АО «Харківська універсальна біржа), та у Довідці про наявність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» не співпадають. Повідомлено позивача, що для встановлення права власності на майно яке належить [PERSON] та [PERSON] , їй необхідно звернутися до суду (а.с. 18, 63). Посилаючись на те, що допущена у договорі купівлі-продажу № У-04-489-Н помилка в номері квартири та будинку фактично позбавляє позивача оформити свої права на спадкове майно, в зв`язку з чим, позивач звернулась до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки рідний брат позивачки - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , застосовується ЦК УРСР. Згідно ст. 524 згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ч.2 ст.553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) Матеріалами справи підтверджено, що мати позивача [PERSON] , на день смерті її сина (рідного брата позивача) [PERSON] , проживала та була зареєстрована разом з ним за однією адресою: [ADDRESS] . Інформації про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у Спадковому реєстрі відсутня, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою (а.с. 54, зворот). Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті сина - [PERSON] , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак не зверталася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця. Враховуючи вищенаведене, право на спадкування на все спадкове майно [PERSON] одержала [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , то у вказаних правовідносинах суд застосовує норми ЦК України. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» та пункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, свідоцтво про право на спадщину не може бути видане у разі відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Як було встановлено під час розгляду справи, листом від 15 квітня 2025 року за № 382/01-16 нотаріус відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори І.П.Синельников за наслідками розгляду запиту позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] повідомив, що адреса зазначена у Дублікату договору купівлі продажу, посвідченого АО «Харківська універсальна Біржа» та у Довідці про наявність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» не співпадають, а саме, номер квартири та номер будинку по [ADDRESS] - в договорі вказано «квартира [ADDRESS] , проте згідно довідки про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна - право власності зареєстроване на «квартиру [ADDRESS] ». З даного приводу суд зазначає, що пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно з ч.1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). Тобто, чинне на момент укладання правочину (14.04.1995 року) законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Таким чином, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій нерухоме майно. При цьому, надані позивачем документи поза розумним сумнівом підтверджують її твердження про те, що у Договорі купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року було допущено помилку у номері квартири та будинку, а саме, замість вірного «квартира [ADDRESS] » вказано «квартира [ADDRESS] ». Так, Довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна №1156459 від 27.02.2025 року вказано, що « [PERSON] (мовою оригіналу)» та « [PERSON] (мовою оригіналу)» згідно інформації з паперових носіїв станом на 31.12.2012 року на праві власності належить саме квартира [ADDRESS] (підстава права власності Договір купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року) (а.с. 21). Вказана інформація також міститься у листі нотаріуса від 15.04.2025 року №382/01-16. Суд зазначає, що здійснивши державну реєстрацію в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі - продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року, держава цим самим визнала право власності [PERSON] та [PERSON] саме на вказану квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. При цьому, доказами, які також підтверджують твердження позивача про наявність саме помилки у договорі купівлі-продажу є надані позивачем копії: - технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (реєстровий №П-8-3676 від 12.12.2012 р.), згідно якого власниками вказано [PERSON] та [PERSON] , а технічні характеристики квартири відповідають вказаним у договорі, а саме: розташована на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 31,7 кв.м., житлова площа - 17,8 кв.м. (а.с. 22-24); - копія паспорту [PERSON] , в якому міститься відмітка про зареєстроване місце проживання: « [ADDRESS] » (а.с. 19); - Інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 09.12.2024, згідно якої, станом на 18.11.2024 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] вказано: [ADDRESS] (а.с. 49); - копія «поквартирної карточки», яка була надано суду нотаріальною конторою разом із витребуваними судом копіями матеріалів спадкової справи, згідно якої місцем проживання[PERSON] та [PERSON] вказано саме « [ADDRESS] » (а.с. 59) За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Надані позивачем докази та встановлені під час судового розгляду справи обставини підтверджують, що [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,7 кв.м., житлова площа - 17,8 кв.м, розташована на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку, а вказані у договорі купівлі-продажу № У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року номер будинку «45» та квартири «20» є помилкою, що фактично позбавляє позивача оформити свої права на спадкове майно. Посилання відповідача у відзиві на те, що позивач не наводить за яких обставин та з яких причин втрачено оригінал договору №У-04-489-Н від 14 квітня 1995 року, суд відхиляє, оскільки встановлення вказаної обставини не стосуються предмету позову. Доводи відповідача про те, що позивач не надала доказів звернення до АТ «Харківська універсальна біржа» (код ЄДРПОУ 14060558) з питанням внесення змін до договору купівлі - продажу № У-04-489-Н, посвідченого 14 квітня 1995 року АТ «Харківська універсальна біржа», суд вважає необґрунтованими, оскільки позивач не є стороною вказаного договору та, відповідно, не має правових підстав для звернення із питання виправлення помилки у ньому, а інші учасники договору, зокрема покупці, померли. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, передбачені обставини, при наявності яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З наданою нотаріусом письмової відповіді від 15.04.2025 року №382/01-16 вбачається, що вона фактично є відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оформлення відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді відповіді на заяву, а не постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не змінює суті такого документу нотаріуса і зводиться до відмови заявнику у видачі свідоцтва. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Судувід 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших. У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. З урахуванням наведеного, оскільки той факт, що [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності саме квартира [ADDRESS] (загальною площею 31,7 кв.м., житлова площа - 17,8 кв.м, розташована на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку), [PERSON] після смерті [PERSON] фактично прийняла спадщину на все його спадкове майно, зокрема, частку у вказаній квартирі, а позивач у визначений строк звернулася із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , за відсутності інших спадкоємців, проте неспівпадіння вказаних у договорі номеру квартири та будинку із зареєстрованими правами позбавляє позивача можливості оформити свої права на спадкове майно, суд доходить до висновку, що ефективним і обґрунтованим є обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги щодо визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом за після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Таким чином, оскільки цивільна правоздатність [PERSON] та [PERSON] припинилася з моменту їх смерті, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту, що має юридичне значення.

Outcome: partial