Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

27 серпня 2025 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадщину за законом після смерті матері вона прийняла, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй було відмовлено у зв`язку з тим, що будинок не зареєстрований в жодному з реєстрів та на нього відсутні правовстановлюючі документи. Оскільки житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав спадкодавцю [PERSON] , але через відсутність правовстановлюючих документів вона не може у позасудовому порядку оформити спадщину на вказане майно, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказаний будинок, з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 29 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Станом на 11 вересня 2025 року недоліки позовної заяви усунено. Ухвалою суду від 12 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено відкрите підготовче судове засідання у справі на 13 жовтня 2025 року, витребувано з Варвинської державної нотаріальної контори докази по справі. Ухвалою від 13 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 11 листопада 2025 року (а.с. 56). Ухвалою суду 11 листопада 2025 року розгляд справи відкладено до 08 грудня 2025 року у зв`язку з ненадходженням доказів, витребувано докази з Державного нотаріального архіву Чернігівської області (а.с. 64). У зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи відкладено до 08 січня 2026 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала клопотання про розгляд справи без її участі, у якому підтримала позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 71). Представник відповідача [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника селищної ради за наявними матеріалами справи, у якому проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала (а.с. 52). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 8, 79, зворот), як доводилася позивачу [PERSON] матір`ю (а.с. 31, 32, 81). Із погосподарських книг за 1980-2010 роки вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1926 році, на день смерті [PERSON] була головою двору, мешкала і була зареєстрована у будинку одна (а.с. 10-27). Той факт, що [PERSON] мешкала у вказаному будинку і була зареєстрована у будинку одна, підтверджується також довідкою Озерянської сільської ради № 646 від 19 листопада 2010 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи до майна померлої (а.с. 83). З матеріалів спадкової справи (а.с. 79-87) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася її дочка [PERSON] (а.с. 79). 25 листопада 2010 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на земельну ділянку площею 4,03 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Озерянської сільської ради (а.с. 86), а 14 грудня 2010 року - свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на майновий пай в КСП «Нива» в с. Озеряни (а.с. 87, зворот). 12 серпня 2025 року [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , проте отримала відмову на тій підставі, що будинок не зареєстрований в жодному з реєстрів та на нього відсутні правовстановлюючі документи (а.с. 28). Згідно з довідкою КП «Прилуцьке МБТІ» право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с. 7). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовленого станом на 10 квітня 2025 року, та Витягу з Реєстру будівельної діяльності житловий будинок збудовано у 1912 році (а.с. 17-19, 90-95, 96-100). У погосподарських книгах на будинок за адресою: [ADDRESS] , вказано, що будинок побудовано у 1926 році (а.с. 10-27). У 20-х роках ХХ століття Житловий закон УРСР від 01 листопада 1921 року передбачав ведення реєстру приватних будівель, в яких фіксувалися особа власника та адреса будівель. У результаті реєстрації власнику видавалось посвідчення на право власності. Одночасно державна реєстрація приватних будівель покладала на власника публічні обов`язки стосовно нерухомого майна. Так, відповідно до ст. 28 Житлового закону УРСР від 01 листопада 1921 року власник був відповідальний перед органами реєстрації за цілісність та справне утримання будівель. У 1948-1988 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства. Вказані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, а також Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Виходячи зі змісту ст. 5 ЦК України, до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Наявність у погосподарській книзі запису про належність житлового будинку [PERSON] свідчить про те, що за життя вона набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок не може бути визнано та зареєстровано за [PERSON] , оскільки згідно з п. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. За змістом ст.ст. 1217-1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] виявила свою волю на прийняття спадщини шляхом подання нотаріусу заяви від 25 листопада 2010 року про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] та шляхом подання позовної заяви про визнання за нею права власності на житловий будинок у [ADDRESS] . Інших спадкоємців на житловий будинок, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає. Відповідач, Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області, не оспорює право власності на будинок, не заперечує проти визнання права власності за позивачем. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved