Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" (далі ТОВ "ФК "Артеміда-Ф") Бачинський О.М. звернувся у суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00019129276 від 12.12.2019 (далі Договір позики). Позов мотивує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форза" (далі ТОВ "ФК "Форза") та відповідачкою 12 грудня 2019 року було укладено Договір позики в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на вебсайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ "ФК "Форза" та акцептована [PERSON] 12 грудня 2019 року, шляхом підписання електронним підписом відповідачки. На умовах Договору позики кредитодавець надав відповідачці грошові кошти у розмірі 3298 грн, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 10 січня 2020 року, процентна ставка в день становить 0.93%, та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення (користування коштами поза межами строку на який надано кредит). Відповідачка в подальшому проводила повне або часткове погашення нарахованих процентів за користування кредитом, внаслідок чого неодноразово оформляла пролонгацію кредиту, зокрема: 10 січня 2020 року, 09 лютого 2020 року, 10 березня 2020 року, 24 березня 2020 року оформила пролонгацію кредиту, що передбачена п. 5 Договору позики, та в подальшому продовжила користування коштами в розмірі 3298,00 грн. до 23 квітня 2020 року. Однак відповідачка не виконала свої зобов`язання, здійснивши всього оплат на загальну суму 3344 грн 90 коп., зокрема востаннє 04 вересня 2020 року внесла платіж у сумі 50 грн та припинила вносити платежі на повернення отриманих коштів та процентів за користування кредитом. 30 червня 2021 року ТОВ "ФК "Форза" та ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" уклали договір факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021, згідно з яким позивач набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ "ФК "Форза", включно і до [PERSON] . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за Договором позики станом на 12 листопада 2025 року заборгованість відповідачки перед позивачем станом на 12 листопада 2025 року становить 12673 грн 79 коп., а саме: залишок заборгованості за тілом 3298 грн; залишок заборгованості по процентах за користування кредитом (нараховано відповідно до ст. 1048 ЦК України та умов Договору позики) 1187 грн 40 коп.; залишок заборгованості по прострочених процентах за користування кредитом поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов Договору позики за період з 01.07.2021 по 28.09.2021) 7420 грн 50 коп.; інфляційне збільшення (нараховано новим кредитором згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 24.04.2020 по 23.02.2022) 767 грн 89 коп. Просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за Договором позики в розмірі 12673 грн 79 коп., а також понесені позивачем витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн, та витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. Ухвалою суду від 04.12.2025 дану справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначено судове засідання на 08 год. 30 хв. 05 січня 2026 року з наданням відповідачці строку для подання відзиву. Представник відповідача 24 грудня 2025 року скерував на адресу суду відзив на позовну заяву, у яком зазначив, що строк позики складає 30 днів, тому з урахуванням практики Верховного Суду відсотки по нарахуванню кредиту мають нараховуватись упродовж цього строку. Водночас, доказів на підтвердження обставин пролонгації строку договору позивачем не надано, а сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовоження строку користування кредитом без наявності волевиявлення сторін. Навів власний розрахунок заборгованості за процентами у межах строку кредитування, який становить: 0,93 (стандартна процентна ставка в день) х 3298 (сума позики) / 100 х 30 (днів) = 920 грн 10 коп. Також заперечив проти стягнення інфляційних витрат, оскільки позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з 24.04.2020 по 23.02.2022, а відповідно до п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п. 6 розділу IV Закону України "Про споживче кредитування" під час дії карантину, який тривав у розрахунковий період, позичальник звільняється від сплати таких втрат. Стверджує, що загальна сума заборгованості [PERSON] перед позивачем за Договором позики, з урахуванням сплати відповідачкою 3344 грн 90 коп., становить 873 грн 20 коп. Також звернув увагу суду на те, що обсяг виконаної представником позивача правничої допомоги у даній цивільній справі, яка є малозначною та шаблонною, є неспіврозмірним із розміром оплат послуг, які просить стягнути позивач. Зауважив, що до матеріалів справи не надано підтвердження перерахування коштів за договором про надання правової допомоги, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Просить позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідачка в користь позивача заборгованість за Договором позики в розмірі 873 грн 20 коп. та судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог 166 грн 90 коп., відмовивши в решті позовних вимог. Представник позивача 01 січня 2026 року скерував на адресу суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що Договором позики чітко визначено нарахування тих же процентів по договору після прострочення виконання грошового зобов`язання і такі становлять 2,5% в день, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, такі законно нараховані новим кредитором. Зауважив, що домисли представника відповідача про нарахування строкових відсотків за 30 днів, спростовуються додатком до Договору позики "Графік платежів", у якому чітко визначено, як останню дату погашення кредиту 23.04.2020, так і суму строкових процентів 1187 грн 40 коп. Також наголосив, що позивачем з урахуванням принципів розумності та справедливості здійнено нарахування відсотків лише протягом 90 календарних днів, розмір яких становить: 3298 х 2,5% х 90 = 7420 грн 50 коп. Крім того, навів розрахунок інфляційного збільшення: 4485,40 х 1,17119713 - 4485,40 = 767 грн 89 коп. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду, ствердив, що суд не може зменшити інфляційних втрат. Щодо витрат на правничу допомогу зазначив, що за умовами договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та ним, позивач зобов`язався здійснити оплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення суду. Крім того, згідно з установленою практикою Верховного Суду витрати на правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже сплачено. За наведених обставин просить задоволити позов у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Установлено, що 12 грудня 2019 року між ТОВ "ФК "Форза" та [PERSON] в електронній формі року укладено Договір позики, який підписано електронним підписом відповідачки, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) f580372w. Відповідно до п. 3.1 Договору позики ТОВ "ФК "Форза" надає [PERSON] грошові кошти у сумі визначеній у п. 5 договору, а відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк, сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного договору. Згідно з п. 5 Договору позики загальний розмір кредиту становить 3298 грн; строк дії договору з 12.12.2019 до 10.01.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань за договором; процентна ставка в день становить 0,93%, у разі прострочення процентна ставка становить 2,5%. Відповідно до додатку до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00019129276, підписаного електронним підписом [PERSON] , відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора f580372w, період користування кредитним коштами в сумі 3298 грн становить 30 днів, дата погашення кредиту 10 січня 2020 року. Також відповідачка була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту шляхом підписанням одноразовими ідентифікаторами f580372w. Між ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" таТОВ "ФК "Форза" 30 червня 2021 року укладено договір факторингу № 20210630-Ф/2 у відповідності до п. 2.1 якого ТОВ "ФК "Форза" зобов`язується відступити ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" зобов`язується їх прийняти та сплатити ТОВ "ФК "Форза" суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором. Відповідно до витягу з реєстру прав вимог № 1 до договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021 ТОВ "ФК "Форза" відступило ТОВ "ФК "Артеміда-Ф"право вимоги до боржниці [PERSON] за Кредитним договором в сумі 4485 грн 40 коп., з яких 3298 грн заборгованість за тілом кредиту; 1187 грн 40 коп. заборгованості за відсотками. Позивач після набуття права вимоги за Договором позики повідомив листом № 438/24/12 від 13.10.2021 відповідачку [PERSON] про зміну кредитора та звертався з вимогою добровільно сплатити заборгованість, проте відповідачка ці вимоги не виконала. Згідно з детальним розрахунком заборгованості позивача від 12.11.2025 у відповідачки [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 12673 грн 79 коп., яка складається із залишку за тілом кредиту 3298 грн, залишок по процентах за користування кредитом 1187 грн 40 коп., процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору за період 01.07.2021 по 28.09.2021 7420 грн 50 коп. та інфляційного збільшення в сумі 767 грн 89 коп. за період з 24.04.2020 по 23.02.2022 767 грн 89 коп. Таким чином, установлено, що між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, що виникли з Кредитного договору. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 5 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" (далі Закону) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У даній справі на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі №559/1622/19) Позивач надав суду всі наявні в нього докази, які підтверджують наявність кредитних правовідносин між сторонами та їх розмір, а також їх правомірність та відповідно й отримання коштів відповідачкою, а представником відповідачки у поданому відзиві не заперечено факту укладення Договору позики між первісним кредитором та [PERSON] , а також отримання останньою за умовами договору грошових коштів у розмірі 3298 грн, не визнавши лише розміру заборгованості. Судом установлено, сторонами не заперечено, що [PERSON] отримала 12 грудня 2019 року 3298 грн та повернула 3344 грн 90 коп. Представник позивача у позовній заяві та відповіді на відзив стверджує, що відповідачка тричі оформляла пролонгацію Договору позики, зокрема востаннє 24 березня 2020 року на 30 днів з кінцевою датою погашення кредиту 23 квітня 2020 року. Однак суд уважає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження пролонгації Договору позики до 23 квітня 2020 року з огляду на таке. Пунктом 5.1 Договору позики та графіком платежів, який є додатком до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00019129276 від 12.12.2019, які містять електронні підписи [PERSON] , погоджено сторонами строк позики 30 днів. Пунктом 4.1 Договору позики передбачено, що договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором). Таким чином, на підтвердження пролонгації строку Договору позики представнику позивачу необхідно надати письмовий документ з накладенням електронних підписів сторін. Долучені представником позивача графіки платежів, які є додатками до договорів про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00019129276.1 від 10.01.2020, № 00019129276.2 від 09.02.2020, № 00019129276.3 від 24.03.2020, не містять електронних підписів відповідачки у зв`язку з чим не можуть уважатись належними доказами пролонгації Договору позики. Крім того, матеріали справи не містять самих договорів про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00019129276.1 від 10.01.2020, № 00019129276.2 від 09.02.2020, № 00019129276.3 від 24.03.2020. За наведених обставин, суд погоджується з представником відповідача, що строк Договору позики становить 30 днів та проценти за користуванням позикою становлять 920 грн 14 коп. (3298 х 0,93 / 100 * 30). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування" у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Зважаючи на те, що стороною відповідачки не оспорюється факт укладення Договору позики та отримання відповідачкою грошових коштів від первісного позикодавця в розмірі 3298 грн, правові підстави для нарахування відсотків за користування позикою протягом 30 днів у сумі 920 грн 14 коп., а також внесення відповідачкою на погашення заборгованості 3344 грн 90 коп., з яких 920 грн 19 коп суд враховує в рахунок погашення заборгованості по відсотках за користування позикою, а решту 2424 грн 76 коп. в рахунок погашення заборгованості за основною сумою позики, суд доходить виснвку про стягнення з відповідачки на користь позивача 873 грн 24 коп. заборгованості за основною сумою позики. Крім того, звертаючись до суду, представник позивача, окрім заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості по відсотках, також просив про стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України заборгованості по прострочених відсотках, які нараховані за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року із застосуванням відсоткової ставки 2,5 % на день у розмірі 7420 грн 50 коп, а також інфляційне збільшення за період з 24 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 767 грн 89 коп. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 5.1 Договору позики сторони погодили процентну ставку у розмірі 2,5% за кожен день у разі прострочення . Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оскільки [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання за Договором позики, позивач правомірно, діючи відповідно до умов договору нарахував відповідачці заборгованість по прострочених відсотках протягом 90 днів та інфляційне збільшення за період з 24.04.2020 по 23.02.2022. Однак, вказані нарахування слід здійснити від заборгованості в розмірі 873 грн 24 коп., без врахування відсотків нарахованих у період з 10.01.2020 до 24.03.2020. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України прострочені відсотки в розмірі 1964 грн 79 коп. (873,24 х 2,5 /100 х 90) та інфляційне збільшення у розмірі 149 грн 50 коп. (873,24 х 1,17119713 - 873,24). Водночас, суд не бере до уваги доводи представника відповідачки про звільнення відповідачки від відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України через запровадження на території України карантину, оскільки п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України. Наведене узгоджується із правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість за Договором позики у розмірі 2987 грн 53 коп., яка складається із: 873 грн 24 коп. основна сума боргу, 1964грн 79 коп. проценти за прострочення грошового зобов`язання, 149 грн 50 коп. інфляційне збільшення. Щодо вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн суд зазначає таке. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду наступні документи: договір про надання правничої допомоги № 20251110-7К від 10.11.2025, укладений між ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" та адвокатом Бачинським О.М.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477 від 24.05.2019; розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого сума витрат на правничу допомогу становить 7000 грн. Представник відповідача у поданому відзиві просив відмовити у стягненні з відповідачки на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки представником позивача не долучено доказів сплати гонорару. Однак, з даними доводами представника відповідачки суд не може погодитися з огляду на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною. Таким чином, ненадання представником позивача доказів сплати гонорару за надання правової допомоги не є підставою для відмови у стягненні з відповідачки на користь позивача понесених витрат на правову допомогу. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує із відповідачки на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 571 грн 02 коп. (2987,53 / 12673,79 х 2422,40) та витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1650 грн 08 коп. (2987,53 / 12673,79 х 7000), загалом 2221 грн 10 коп.

Outcome: partial