Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

У травні 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить суд: -стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, 25500,00 грн., а також 254,79 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої рішенням органу державної влади; -стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 5100,00 грн., стягнуті 13.02.2025 року згідно квитанції №KH4H-989C-H38E-96XT; -стягнути з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь [PERSON] 320,00 грн., набутих з підстави, яка згодом відпала. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що 08.01.2025 року щодо позивача [INFO] було складено постанову №20, якою на [PERSON] накладено штраф у розмірі 25500,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 11.04.2025 року у справі № 932/1786/25 Постанову №20 скасовано, провадження у справі закрито за відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення за ч.3 ст. 210 КУпАП. Законодавством передбачено, що незаконне притягнення особи до адміністративної відповідальності може бути підставою для відшкодування завданої такими діями шкоди. Це врегульовано як положеннями загального характеру (ст. 16, 23 ЦК України), так і спеціальними положеннями законодавства (ст. 1173 ЦК України, Закон №266/94-ВР). Позивач зазначає, що йому була нанесена моральна шкода оскільки: блокування рахунків позивача вже під час виконавчого провадження з виконання Постанови №20 завдало позивачу особливих складнощів, адже мобілізація вимагала активної витрати коштів на первинне облаштування побуту військовослужбовця, придбання речей першої необхідності та ін.; відповідач не обтяжував себе доведенням до позивача Постанови №20, щоб позивач мав у розпорядженні принаймні якийсь час для організації захисту прав; позивачу в статусі військовослужбовця було особливо складно звертатись до суду, оскільки в навчальному центрі не передбачено будь-якої інфраструктури для відповідних дій; через дії відповідача-1 позивач потравив в усі бази даних як ухилянт (наприклад, «Армор» органів поліції, «Гарт-1» прикордонної служби, навіть в застосунку «Резерв+», який є електронним військово-обліковим документом, при генеруванні повних відомостей з реєстру наявна інформація про правопорушення), що завдає впливу гідності особи (уявленню про себе як про особу, яку держава називає правопорушником), а також її честі (уявлення про особу інших людей); внаслідок незаконних дій у позивача виникло почуття відчаю та зневіри, демотивація та пригнічення. Розмір шкоди позивач визначає на підставі вищевказаного як 25500,00 грн суму штрафу, яку свавільно накладено на позивача. Вважає, що такий розмір штрафу відповідає рівню завданої позивачу моральної шкоди та страждань. Під час здійснення примусового виконання Постанови №20 з нього було стягнуто кошти. Таке стягнення здійснено в рамках виконавчого провадження №76864164 на суму 5674,79 грн., що підтверджується квитанцією від 13.02.2025 року № KH4H-989C-H38E-96XT. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження з позивача повністю стягнуто виконавчий збір (5100,00 грн.). Згідно відомостей про виконавче провадження з позивача також стягнуто витрати пов`язані з провадженням виконавчих дій за користування АСВП: 69,00 грн., за використані: (папір копіювальний, картридж, скоби для степлера, конверти, ручку кулькову, рекомендовані листи): 251,00 грн. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження заборгованість за штрафом не стягувалась, однак фактично стягнуто більше, ніж 5100+69+251=5420,00 грн (проти 5674,79 грн.). Незалежно від того чи мав право відповідач-2 стягувати з позивача кошти, після скасування Постанови №20 відпали законні підстави для того, щоб такі вже стягнуті кошти лишались у відповідача-2. Вони мають бути повернуті позивачу за ст. 1212 ЦК України. Основу цих коштів складає виконавчий збір, щодо якого ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено додаткову імперативну вимогу щодо саме обов`язку його повернути. Позивачу дотепер не повернуто ніяких коштів з тих, що були з нього стягнуті. Ухвалою судді від 23.06.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї. Відповідно до вимог ст. ст.128, 272 ЦПК України, відповідачі є таким, що належним чином повідомлені про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористалися. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 08.01.2025 року начальником [INFO] винесено постанову № 20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25500,00 грн. У постанові роз`яснено, що на підставі ч. 2 ст. 308 КУпАП у разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня отримання постанови з метою примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби штраф, визначений постановою по справі про адміністративне правопорушення буде стягнуто у подвійному розмірі 51000,00 грн. Відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.04.2025 у справі № 932/1786/25, скасовано постанову [INFO] від 08.01.2025 року №20 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210 КУпАП, якою на [PERSON] накладений штраф у розмірі 25500,00 грн., а провадження у справі закрито за відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. З зазначеного рішення суду вбачається, що передумовою для його ухвалення стала та обставина, що факт вчинення правопорушення, в якому звинувачено [PERSON] , жодним чином не зафіксовано та не підтверджено жодним допустимим й належним доказом, що міг бути забезпечений для такого роду порушень. 22.01.2025 року державним виконавцем Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Данченко О.М. відкрито виконавче провадження № 76864164 з примусового виконання постанови [INFO] № 20 від 08.01.2025 року. Згідно квитанції № KH4H-989C-H38E-96XT від 13.02.2025 року з рахунку позивача були списані кошти в сумі 5674,79 грн. на підставі ст. 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» за ВП № 76864164. Залишок до сплати 50745,21 грн. Згідно Інформації про виконавче провадження № 76864164 в АСВП наявна наступна інформація: сума грошових коштів, яка підлягає стягненню 51000,00 грн., витрати виконавчого провадження 320,00 грн., виконавчий збір 5100,00 грн., звернення стягнення на кошти на рахунках боржника 56420,00 грн. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів. Вказаних висновків щодо застосування відповідних норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24). Оскільки посадова особа яка винесла постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. В даному випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 ЦК України). Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи Отже, необхідною підставою для відшкодування такої шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial