Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі 25 000 грн щомісячно (по 12 500 грн на кожну дитину). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 01.08.2025. Позивач зауважив, що від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають разом із позивачем та перебувають на її повному утриманні. За твердженням позивача, з жовтня 2025 року відповідач припинив надавати будь-яку фінансову допомогу на утримання дітей та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не беручи участі у витратах на харчування, навчання, лікування, одяг та інші потреби дітей. Позивач наголосив, що її щомісячні витрати на утримання дітей становлять орієнтовно 55 000-60 000 грн, зокрема на навчання, репетиторів і курси, харчування, одяг, транспорт та медикаменти. За твердженням позивача, відповідач має неофіційні доходи, зокрема від здачі в оренду кількох квартир, що забезпечує йому щомісячний дохід не менше 30 000 грн, однак попри це він відмовляється надавати матеріальну допомогу дітям. У зв`язку з наведеним позивач просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі 25 000 грн щомісячно, починаючи з 01.10.2025. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, було надано строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав. 10.12.2025 від позивача надійшло уточнення до позовної заяви, в якому позивач зазначила, що відповідач, офіційно отримуючи мінімальну заробітну плату, фактично має у власності та користуванні значний обсяг нерухомого й рухомого майна, що, на думку позивача, свідчить про його реальні фінансові можливості. За твердженням позивача, відповідачу належить таке нерухоме майно: - квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м, реєстраційний номер 1760266880000, запис № 38622118; - квартира за адресою: [ADDRESS] , площею 40,6 кв.м, реєстраційний номер 985463132224, запис № 15641099; - гараж № [NUMBER] площею 20,6 кв.м у ГК «Луговий» за адресою: [ADDRESS] ; - фактичне користування квартирою матері відповідача за адресою: [ADDRESS] . Позивач зауважив, що мати відповідача з початку повномасштабної війни проживає за межами України (м. Торонто, Канада), у зв`язку з чим зазначена квартира не використовується власником та, на думку позивача, може бути використана відповідачем як джерело отримання коштів. Також, за твердженням позивача, відповідачу належить гараж у м. Вишневе, який він отримав у спадщину від батька, і цей об`єкт може використовуватися як додаткове джерело коштів. Крім того, позивач зазначив, що відповідач має у власності: - автомобіль Nissan X-Trail, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; - катер «Темп-М» з двигуном Yamaha № [NUMBER] , свідоцтво № ПП 002563. За твердженням позивача, відповідач також володіє корпоративними правами: - часткою у статутному капіталі ТОВ «БК "УКРНАЦБУД"», ЄДРПОУ 39367513; - корпоративними правами у ТОВ «ІНВЕНСІО», ЄДРПОУ 36477185. Наведене свідчить, на думку позивача, про наявність у відповідача суттєвих активів та стабільних можливостей для належної участі в утриманні дітей. Позивач звернув увагу, що відповідач фактично використовує належне йому нерухоме майно, що створює йому реальні можливості щодо участі у забезпеченні дітей. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що між позивачем та відповідачем 21.07.2001 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 110, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 21.07.20014. Зазначений шлюб було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.07.2025. Від зазначеного шлюбу сторони мають спільних дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.03.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 629; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17.06.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1599. За твердженням позивача [PERSON] є учнем закладу загальної середньої освіти. [PERSON] , [INFO] , навчається в Національному технічному університеті України «Київський політехнічний університет імені Ігоря Сікорського», що підтверджується договором про надання платної освітньої послуги № 43/24-Д від 16.08.2024. З вказаного договору вбачається, що загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить - 219 600 грн; 54 900 грн - за рік, 27 450 грн - за семестр. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї (місце проживання) та поясненнями позивача. Як вбачається з пояснень позивача, з жовтня 2025 року відповідач, припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дітей та не бере участі у витратах на їх забезпечення. Відповідач, за твердженням позивача, є працездатною особою, тому в нього не існує перешкод по утриманню власної дитини. Відповідачем вказані обставини не спростовані. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов`язок по утриманню дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Конвенцією про права дитини (стаття 3) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням того, що відповідач в добровільному порядку не надає допомоги на утримання своїх дітей: неповнолітньої дитини [PERSON] та повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, [PERSON] , а вони потребують такої допомоги, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів є правомірними. Позивач просив стягнути аліменти у тому числі за минулий час, а саме з 01.10.2025. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення положень статей 79, 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі № 635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі № 672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дитини, дружини, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку. Позивачем не доведений той факт, що вона неодноразово вживала заходи щодо отримання від відповідача допомоги в утриманні дитини, при цьому відповідач ухилявся від надання такої допомоги. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення аліментів з відповідача за минулий час. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial