Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

20 серпня 2025 року до Решетилівського районного суду Полтавської області через систему «Електронний суд» надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що 13 січня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) № 13.01.2025-100002698 (далі - Договір). Відповідно до умов Договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000,00 грн строком на 14 днів, що підтверджується квитанцією про перерахунок коштів від 13 січня 2025 року. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти, відповідно до умов укладеного Договору. Однак [PERSON] не виконував належним чином умови Договору, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 30120,00 грн. Посилаючись на вищезазначені обставини, представник позивача [PERSON] просить стягнути з відповідача заборгованість, оскільки [PERSON] своє зобов`язання за договором не виконав. Ухвалою судді від 26 серпня 2025 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та призначене судове засідання на 29 вересня 2025 року, яке було відкладене на 12 листопада 2025 року. 12 листопада 2025 року було постановлено відкласти судове засідання на 12 грудня 2025 року та направити Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» копію позову з додатками та судову повістку для вручення відповідачу. 11 грудня 2025 року від представниці відповідача Сідько С.І. до суду надійшов відзив на позов, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Договір, укладений між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр», не містить підпису відповідача, а у пропозиції на укладення кредитного договору відсутня інформація про місце проживання [PERSON] . У вказаній пропозиції міститься номер платіжної картки, проте позивачем не доведено, що указана карта належить саме відповідачу та що кредитні кошти взагалі були ним отримані. Також вважають, що позивач не довів, що відповідач за кредитним договором має саме такий розмір заборгованості, який він пред`явив до стягнення. Матеріали справи не містять доказів направлення позивачу досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості. На підтвердження того, що відповідачу надано кредит у розмір 12000,00 грн позивач не надав квитанції про видачу коштів, а отже достатніх доказів про те що саме відповідачу було здійснено перерахування коштів не надано. До позову також додано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому вказано, що відповідно до укладеного договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ Універсальні платіжні рішення», було перераховано кошти на платіжну картку клієнта. Вважають, що долучений лист не може свідчити про факт отримання відповідачем коштів, оскільки в ньому відсутні будь-які ідентифікаційні відомості про особу отримувача. Крім того, долучений лист не є документом первинного бухгалтерського обліку, в розумінні чинного законодавства, який би підтверджував факт переказу коштів на рахунок відповідача. Також зазначено, що додана до позову довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором № 13.01.2025-100002698 від 13.01.2025 містить лише суму заборгованості (незмінну) та не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, у зв`язку з чим не може бути належним та допустимим доказом, а також не дає можливості перевірити достовірно відомості чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Акцентують увагу, що ні у зазначеній довідці, ні у інших доданих до позову доказах не міститься інформації як саме здійснювалося обчислення вказаної суми до стягнення. Крім того, відповідачу встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому положення пункту кредитного договору № 13.01.2025-100002698 від 13.01.2025, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр», щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1200,00 грн є нікчемним. Також у відзиві вказано, що нарахування неустойки здійснювалося у період дії воєнного стану, що суперечить пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України. 12 грудня 2025 року за клопотанням представниці відповідача судове засідання було відкладене на 09 січня 2026 року. 17 грудня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини. Між сторонами у справі був укладений Договір в електронній формі та з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] підписав Договір з допомогою одноразового ідентифікатора, що свідчить про ознайомлення ним з умовами кредитного договору. Крім того, під час укладення кредитного договору відповідач був ідентифікований через систему BankID. Щодо видачі кредитних коштів відповідачу представник позивача зазначив, що дана обставина підтверджується квитанцією від 13 січня 2025 року, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги». Кредитні кошти були перераховані на платіжний засіб, зазначений [PERSON] у Договорі. Сторона відповідача заперечує факт отримання коштів, однак виписки з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період не надають. Також представник позивача зазначив, що сторона відповідача заперечує правильність розрахунку спірної заборгованості, проте власного розрахунку не надали. Відповідачка частково здійснила погашення заборгованості, що свідчить про визнання боргу [PERSON] . Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, позивач не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, представник позивача зазначив, що комісія була нарахована правомірно, оскільки передбачена за видачу кредитних коштів та обслуговування кредиту, що не є безоплатними послугами за Законом України «Про споживче кредитування». Щодо нарахованої неустойки представник позивача вказав, що заборона про її нарахування, передбачена Законом України «Про споживче кредитування», скасована та нарахування неустойки за Договором здійснювалося після скасування вказаної заборони. Норма Цивільного кодексу України про заборону нарахування неустойки у період дії воєнного стану є загальною, у зв`язку з чим слід застосовувати спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування». 24 грудня 2025 року від представниці відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які обґрунтовані тим, що позивач до відповіді на відзив додав картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, як доказ розрахунку суми заборгованості за кредитним договором. Вважають, що даний доказ є неналежним, оскільки подана позивачем картка субконто не міститься інформації про те за які періоди, за якими відсотковими ставками проводились нарахування, підстави такого нарахування, із зазначенням відповідних пунктів кредитного договору, оскільки з огляду на нарахування відсотків за кожен день користування кредитом сума змінювалася. Також, пославшись на положення Цивільного кодексу України щодо заборони нарахування неустойки у період дії воєнного стану, представниця відповідача зазначила про відсутність підстав для нарахування позивачем неустойки в сумі 6000,00 грн. Представники сторін у судове засідання 09 січня 2026 року не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином (а.с. 75, 76). У відповіді на відзив представник позивача Ларіонов Костянтин Олександрович просив розглядати справу за відсутності їх представника. Представниця відповідача Сідько С.І. 09 січня 2026 року надіслала до суду заяву, у якій судове засідання просила проводити за її відсутності, проти задоволення позову заперечує (а. с. 114). Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] підписав Пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту) за допомогою одноразового ідентифікатора кодом «Е859». Відповідно до умов зазначеної Пропозиції кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови, зокрема: дана пропозиція, заявка та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті (а.с. 15-18). Крім того, 13 січня 2025 року о 21 год. 00 хв. між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (далі Договір) № 13.01.2025-100002698 шляхом підписання відповідачем заявки, яка є частиною кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора кодом «Е859» (а.с. 18-19). Умовами договору передбачено надання [PERSON] 13 січня 2025 року кредиту в розмірі 12000,00 грн строком на 140 днів до 01 червня 2025 року. У Договорі зазначені реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів позичальнику за даним та наступними договорами 5363-54хх-хххх-1191. Також Договором передбачено, що процента ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,00% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Пунктами 8 та 9 Договору передбачена комісія за надання кредитних коштів - 600,00 грн та комісія за обслуговування кредитної заборгованості 600,00 грн у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Крім того, пунктом 17 Договору була визначена неустойка 180,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Також до позову додано Паспорт споживчого кредиту, який також містить умови кредитування та підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора кодом «А859»(звор. а.с. 21 а.с. 23). 04 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі «Торговець» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» - платіжна установа було укладено договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 (а. с. 24 28). Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» листом від 12 серпня 2025 року повідомило ТОВ «Споживчий Центр», що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також зі змісту вказаного листа установлено, що між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та позивачем укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року. Відповідно до зазначеного договору 13 січня 2025 року о 21 год. 00 хв. було здійснено переказ за договором № 13.01.2025-100002698 на картку № [NUMBER] в сумі 12000,00 грн (а.с. 30). Також було додано копію картки за Договором, згідно з якою 13 січня 2025 року [PERSON] були видані кредитні кошти в сумі 12000,00 грн та щоденно здійснювалися операції під назвою «дохід операційної діяльності (від реалізації товарів, робіт, послуг)» (а.с. 90-96). Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 13.01.2025-100002698 від 13 січня 2025 року у відповідача [PERSON] за Договором виникла заборгованість в сумі 30120,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 12000,00 грн, процентами 10920,00 грн, комісією за обслуговування кредиту 1200,00 грн та неустойкою 6000,00 грн (а.с. 12). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Факт укладення такого договору належним чином підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису) договір між відповідачем та кредитором не було б укладено. Так, підписання договору відповідачем підтверджується змістом договору, який містить усю необхідну для ідентифікації особи інформацію, а саме: прізвище, ім`я, по батькові відповідача, номер паспорта та дату його видачі, РНОКПП та адресу місця проживання. Доказів підписання договору від імені відповідача іншими (третіми) особами, у тому числі через вчинення шахрайських дій, відповідачем суду не надано, доказів звернення з даного факту до правоохоронних органів також не надано. Отже, суд вважає, що позивачем доведено належними та достатніми доказами факт укладення договору саме відповідачем. Між тим суд звертає увагу на наступне. За змістом частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з умовами Договору кредит надається клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта за реквізитами платіжної картки - № 5363-54хх-хххх-1191. Відповідно до підпунктів 1.1.1. та 1.1.2. пункту 1.1. договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року платіжна установа приймає на себе зобов`язання надати торговцю послуги з переказу коштів без відкриття рахунку, а саме: здійснювати від імені торговця прийом на розрахунковий рахунок платіжної установи безготівкових платежів споживачів, що звертаються до платіжної установи з метою здійснення переказу коштів в якості оплати торговцю вартості його товарів, робіт або послуг, та виконувати платіжні операції з переказу торговцю отриманих від споживачів платежів в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором; та/або виконувати платіжні операції з переказу споживачам виплат в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором. Згідно з підпунктами 2.1.1. та 2.1.2. пункту 2.1. цього договору платіжна установа зобов`язана приймати на власний рахунок платежі та/або виплати та здійснювати переказ торговцю/споживачам належним їм коштів, в порядку та на умовах, визначених цим договором з дотриманням норм чинного законодавства, а також правил та регламентів платіжних систем; приймати до виконання платіжну інструкцію торговця на здійснення виплати за умови, що така платіжна інструкція містить необхідну інформацію для здійснення переказу коштів (інформацію, що супроводжує платіжну операцію), визначену чинним законодавством України та за умови відсутності підстав для відмови в її прийнятті. Платіжна установа зобов`язана здійснювати переказ виплати споживачу та забезпечувати відображення (забезпечити передачу інформації згідно з правилами та регламентами платіжної системи для відображення банком, що обслуговує рахунок споживача) на рахунку споживача виплати негайно після отримання від торговця відомостей про виплату засобами протоколу обміну (пункт 4.4від 04 січня 2024 року). Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною третьою статті 13 цього закону продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. Крім того Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури. Главою 3 цього закону визначено порядок виконання платіжних операцій. Так, статтями 39, 40 даного закону визначено, що положення цієї глави застосовуються до платіжних операцій, що виконуються на території України, у тому числі до тих, що розпочинаються або завершуються на території України. Форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом. Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції. Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання. Однак платіжної інструкції, квитанції або іншого документу, що підтверджує факт перерахування коштів відповідачу та отримання їх [PERSON] , який мав бути сформований відповідно до вищезазначених умов договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року, стороною позивача надано не було. Наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому зазначено, що 13 січня 2025 року о 21 год. 00 хв. було здійснено переказ за договором № 13.01.2025-100002698 на картку № 5363542018811191 в сумі 12000,00 грн, не є належним підтвердженням про перерахування кредитних коштів у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про платіжні послуги». Також суд зазначає, що позивач у позові та відповіді на відзив вказував, що факт перерахування кредитних коштів [PERSON] підтверджується квитанцією від 13 січня 2025 року, проте даної квитанції суду надано не було. Із наведеного слідує, що саме по собі підписання цього договору не є підтвердженням перерахування коштів за його умовами та не доводить факту видачі (перерахування) позичальнику кредитних коштів. Окрім того суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Тобто банківська виписка про стан рахунку є належним та допустимим доказом. Позивач, у свою чергу, виписку по рахунку відповідача не надав, клопотань про її витребування від відповідної банківської установи не заявляв. З цих підстав суд вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, у якому зазначена сума кредиту не може поза розумним сумнівом доводити указану обставину. Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до частини четвертої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Однак клопотань про витребування доказів на підтвердження, зокрема факту перерахування коштів відповідачу чи щодо розміру заборгованості від позивача до суду не надходило. Відповідно до частин першої та другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правилами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У той же час належних доказів на підтвердження виконання кредиторами умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів позивачем надано не було. Зважаючи на викладене, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів отримання позичальником [PERSON] кредитних коштів, якими зокрема могли бути платіжні інструкції, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача ТОВ «Споживчий центр». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed