Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Позивач - ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду із позовом, де просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 25.03.2024-100000191 віл 25.03.2024 року у розмірі 44 800 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 25 березня 2024 року укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит в розмірі 16 000 грн. на строк 140 днів із встановленням процентної ставки у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Позичальником [PERSON] під час укладення кредитного договору пройдено ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку України. Під час ідентифікації позичальника з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 44800 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр» та за таких обставин позивач вимушений звернутись до суду. 08 квітня 2025 року суддею Кременчуцького районного суду Полтавської області постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, де останній просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача. Зокрема, надана позивачем квитанція про зарахування через платіжний сервіс LiqPay на розрахунковий рахунок грошових коштів на суму кредиту, не свідчить про факт зарахування вказаних коштів саме на розрахунковий рахунок, що належить відповідачу. Щодо нарахованих відсотків, представник відповідача зазначив, що розрахунок заборгованості не є належним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Окрім того, відповідно до неодноразово сформульованих Верховним Судом правових позицій у кредитних правовідносинах, розмір заборгованості може бути підтверджено первинними банківськими документами, які оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача. Щодо стягнення комісії, представник відповідача зазначив наступне. Так, відповідно до чинних норм Закону України «Про споживче кредитування» комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Однак, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, який визначено в заявці кредитного договору встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. Так, як на думку представника відповідача, нікчемними є положення пункту 8 Заявки з врахуванням того, що позичальнику встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безкоштовно. Щодо стягнення неустойки в розмірі 4 000 грн., представник відповідача вказав, що така вимога є безпідставною в силу положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким передбачено, що в період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 03 червня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, де він просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказано, що ТОВ «Споживчий центр» не є банком у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», натомість є надавачем фінансових послуг у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Позивач перерахував грошові кошти на зазначений відповідачем у Заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, банківський рахунок. Факт перерахування коштів підтверджується квитанцією LiqPay. Дана квитанція відповідає вимогам Закону України «Про платіжні послуги», та підтверджує не тільки ініціювання платіжної операції, а й її успішне здійснення. Щодо розрахунку суми заборгованості, представник позивача вказав, що ним надано картку Субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка, на його думку, є належним та допустимим доказом. Також у відповіді на відзив зазначено, що у Заявці кредитного договору вказується, що комісія пов`язана з наданням кредиту в розмірі 15 % від суми кредиту та дорівнює 2400 грн. Окрім того, за відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії , відсутні підстави для відмови у стягненні суми комісії з відповідача. Представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шевцова Л.В. були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явились, направивши на адресу суду заяву, де просять у задоволенні позову відмовити та розглянути справу без їх участі. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Частиною першою та другою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. В силу ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.640 ЦК - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Судом встановлено, що 25 березня 2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 25.03.2024-100000191 у формі електронного документу з використанням електронного підпису шляхом заповнення та підписання Заявки кредитного договору № 25.03.2024-100000191 (кредитної лінії) та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 25.03.2024-100000191 на суму 16 000 грн. 00 коп. строком на 140 днів зі сплатою 1 % за кожний день користування кредитом. Згідно паспорта споживчого кредиту продукту від 25.03.2024 року сума кредиту складає 16 000 грн., строк кредитування - 140 днів. Згідно довідки ТОВ «Смарт-Мобайл» № 28.05/-1 від 28.05.2025 року, на номер абонента [NUMBER] , 25 березня 2024 року о 03.22.01 було доставлено СМС-повідомлення з текстом «Код підтвердження А927 для паспорту [NUMBER] для договору. Також, як вбачається з Договору № 4507 про надання послуг в системі LiqPay від 01 листопада 2020 року, Акціонерним товариством «Приватбанк» надаються послуги Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» щодо дистанційного облсуговування, фінансових послуг з прийому та відправлення платежів за допомогою системи LiqPa, а також забезпечення технологічного обслуговування з прийому платежів та перерахування грошових коштів за розпорядженнями Клієнта на банківські картки Платників. Як вбачається з квитанції платіжного сервісу LiqPay, 25.03.2024 було здійснено видачу грошових коштів в сумі 16 000 грн. за договором № 25.03.20240100000191 на картку отримувача VISA 414949*42. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Кредитний договір № 25.03.2024-100000191 від 25.03.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] підписаний сторонами, є оспорюваним правочином, однак під час розгляду справи презумпція його правомірності відповідачем не спростована, відповідач протягом тривалого часу не скористався своїм правом оскаржити вказаний договір. Також відповідачем [PERSON] та його представником не надано доказів на спростування інформації щодо зарахування коштів в сумі 16 000 грн. на картку VISA 414949*42 за допомогою платіжного сервісу Liqpay, зокрема щодо неналежності відповідачу вказаної картки. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про законність та обгрунтованість позовних вимог у частині щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту, а саме, в сумі 16 000 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за відсотками в сумі 22 400, 00 грн., комісії в сумі 2400, 00 грн. та неустойки в розмірі 4 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Згідно із статтею 81 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на обгрунтування позовних вимог у частині розміру нарахованих відсотків за кредитним договором надано розрахунок заборгованості, однак сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, зокрема, щодо відсоткової ставки, яка застосована при нарахуванні відсотків, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови договору порушені відповідачем. Також суд зазначає, що з наданої позивачем картки субконто за даними бухгалтерського обліку позивача щодо контрагента [PERSON] , також неможливо встановити відомостей ані щодо відсоткової ставки, яка застосована позивачем, ані щодо тих умов кредитного договору які порушені відповідачем, до того ж, із даних, що містяться у графі «Аналітика Кт» містяться дані про дохід від операційної діяльності, що може бути виключно підставою для проведення внутрішнього обліку позивача, однак не є підтвердженням суми нарахованих відсотків чи інших платежів. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача суми неустойки в розмірі 4 000 грн., суд зазначає наступне. Так, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України і діє по цей час. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Із зазначеного слідує, що законодавцем звільнено позичальників від відповідальності визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24.02.2022 року, та такі нарахування підлягають списанню. Як вбачається з матеріалів справи, неустойка в розмірі 4 000 грн. нарахована відповідачу під час дії воєнного стану, а тому, зважаючи на викладене вище, дана сума неустойки не може бути стягнута з відповідача. Щодо нарахування суми заборгованості [PERSON] по комісії, суд погоджується з доводами відповідача про безпідставність такого нарахування, виходячи з наступного. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Згідно ч.1 ст.11 вище зазначеного Закону після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 вказав, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, що відповідач звертався до ТОВ «Споживчий центр» частіше, ніж один раз на місяць за отриманням інформації про стан кредитної заборгованості, а отже суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення із [PERSON] оплати за обслуговування кредиту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] у частині щодо стягнення боргу по відсоткам, комісії та неустойки, у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково, а саме на 35 %, то з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial