Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 22.09.2022 року до Пересипського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Досковський В.Г., з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію в розмірі дійсної ринкової вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що сторонам на праві власності належить по 1/2 частці однокімнатної квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що сторони, незважаючи на те, що є батьком та сином, родинних стосунків не підтримують. У спірній квартирі на протязі багатьох років мешкає лише відповідач. Через неможливість спільного користування квартирою, перебування квартири у фактичному одноособовому володінні та користуванні відповідача, права позивача щодо належної йому власності тривалий час порушуються, що обумовлює необхідність поділу спільного майна. Посилаючись на неможливість поділу спільного майна в натурі між сторонами у відповідності до розміру їхніх часток, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації в розмірі дійсної вартості 1/2 частки квартири. 06.11.2023 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою із урахуванням Висновку експерта №686/1 від 15.08.2023 року та висновку експерта №686/2 від 16.08.2023 року, в якому встановлено ринкову вартість частки квартири, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 489 500 гривень, що складає дійсну ринкову вартість частки квартири [ADDRESS] . 14.03.2023 року представник відповідача адвокат Чепелєв О.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі дійсної ринкової вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS] , з урахуванням стягнення з відповідача на користь позивача вартості 1\\2 частки квартири [ADDRESS] . Відзив мотивований тим, що відповідач повністю згоден виплатити позивачу вартість 1/2 частки квартири [ADDRESS] , за умови оцінки вартості квартири експертом. Однак, у зв`язку із тим, що відповідач являється інвалідом другої групи, він на сьогоднішній день не має можливості виплатити позивачу по справі кошти за 1\\2 частку квартири [ADDRESS] . Втім, відповідач згоден розрахуватися коштами за рахунок 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с.43-45). 23.05.2024 року представник [PERSON] - адвокат Орез В.П. надав до суду додаткові пояснення по справі, якими просив відмовити у задоволенні позову. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості у спільному майні. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року по справі було призначено комплексну судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, зупинено провадження у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року по справі було призначено комплексну судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, зупинено провадження у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року суд викликав до судового засідання судового експерта Голєва О.А. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання 29.12.2025 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Матеріали справи містять заяви про подальший розгляд справи без участі сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Досковський В.Г. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Орез В.П. заперечували проти задоволення позову, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту, поставлено питання про стягнення компенсації, однак при цьому не поставлено питання про перехід права власності на квартиру. Також, в матеріалах справи наявні два Висновки судової експертизи, другий Висновок експертизи сторона відповідача вважає безпідставним, оскільки він не містить печатки суду, крім того, експерт не наділений правом визнавати недійсними свої попередні висновки. Також відповідач повідомляв суду, що вважав, що домовився із сином, шляхом проведення взаєморозрахунку частками квартир, він готовий здійснити обмін належної сину частки квартиру, на частку іншої квартири, належної йому. Крім того, відповідач неплатоспроможний сплатити таку суму грошових коштів, яка визначена у позові, він інвалід 2-гої групи, отримає невелику заробітну плату, працює лікарем у лікарні. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши учасників процесу, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості у спільному майні, не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради 08 червня 2001 року за № 9-4839, зареєстрованим в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 375пр. на сторінці № 65 за № 11, реєстраційний номер 7513867 (а.с.7) 19 жовтня 2004 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 (одну другу) частину квартири під номером восьмим у будинку під номером тридцять шостим по [ADDRESS] , яка в цілому складається з однієї кімнати загальною площею 41,5 кв.м, в тому числі житловою - 18,8 кв.м., що підтверджується Договором дарування посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П., зареєстрованим в реєстрі за №3-2904. ( а.с.8) Вказаний правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 11.10.2004 року під №172096 ( а.с.9) Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23319871 від 16.07.2009 року, [PERSON] , [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на праві приватної спільної часткової власності, належить по 1/2 частці квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с.34) Сторони по справі є батьком та сином, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.04.2017 року, яким задоволено позов [PERSON] і [PERSON] , а саме визнано, що [PERSON] , [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] ( а.с.12-13). Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом ІІ групи, загальне захворювання ( а.с.32) Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, за клопотанням представника позивача [PERSON] адвоката Досковського В.Г., призначено по справі комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу квартири [ADDRESS] . На виконання вказаної експертизи, судовим експертом Голєвим О.А. виконано та направлено до суду два Висновки: - Висновок №686/1 від 15.08.2023 р. судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №523/11679/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості частки у спільному майні (а.с.89-95), за яким встановлено наступне: 1) не існує технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі (в окремий об`єкт) належну [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; 2) ринкова вартість частки квартири [ADDRESS] , станом на дату оцінки, становить 480 500,00 гривень. - Висновок №686/2 від 16.08.2023 року судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №523/11679/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості частки у спільному майні (а.с.71-87), за яким встановлено наступне: 1) не існує технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі (в окремий об`єкт) належну [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; 2) ринкова вартість частки квартири [ADDRESS] , станом на дату оцінки, становить 489 500,00 гривень. Згідно повідомлення судового експерта Голєва О.А. від 17.08.2023 року, у Висновку №686/1 від 15.08.2023 р. була допущена помилка, що, у свою чергу, призвело до невірного висновку оціночно-будівельної експертизи по другому питанню. Для виправлення помилки складений і направлений до суду Висновок №686/2 від 16.08.2023 р. судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №523/11679/22 (а.с. 71). Предметом позову [PERSON] є вимога про стягнення грошової компенсації частки квартири. Суд виходить із того, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України). Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Разом з тим, за положеннями ст. ст. 21, 41 Конституції України, ст. ст.319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тлумачення ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовано ст. 364 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені в частині першій статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за потрібне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168). Критеріями співвідносності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, відповідно до змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: не встановлює таке порушення, якщо дотримані всі три критерії. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме собою застосування частини другої статті 364 ЦК України, яка надає співвласникові право на грошову компенсацію через неможливість виділу частки в натурі, має законну підставу в національному законодавстві. Проте у спірних правовідносинах, де об`єктом є єдине житло відповідачів, таке застосування не може бути автоматичним, оскільки пов`язане з можливим подальшим примусовим виконанням рішення, що фактично призводитиме до втрати житла. Захист права власності позивачки на частку у спільній частковій власності та її право розпоряджатися майном (статті 317, 319 ЦК України) є легітимною метою втручання у право власності відповідачів. Держава має право контролювати використання майна в інтересах інших осіб, зокрема інших співвласників (друге речення другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції). Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] являється єдиним місцем проживання відповідача [PERSON] . Жодних доказів наявності у нього іншого самостійного житла чи дійсної фінансової спроможності сплатити компенсацію у розмірі 489 500 грн., без звернення стягнення на цю квартиру, позивач суду не надав. При цьому, наявність у відповідача права власності на частки квартири [ADDRESS] , не свідчить про його спроможність сплатити компенсацію, оскільки вищезазначена квартира також належить відповідачу на праві спільної часткової власності, іншим співвласником являється мати позивача та колишня дружина відповідача, з якою у відповідача нещодавно завершився судовий спір щодо визначення часток у праві власності відносно цієї квартири. Ці обставини підтверджуються змістом судових рішень по справі № 523/9594/16-ц, доступ до яких є загальнодоступним. Виконання рішення про стягнення зазначеної суми, коли у відповідачів немає коштів, неминуче призведе до примусової реалізації усієї квартири [ADDRESS] з прилюдних торгів у виконавчому провадженні. У результаті відповідач, який не давав згоди на придбання частки позивача, та бачить вирішення спору між сторонами іншим шляхом, шляхом взаємо зарахування часток квартир, та не має фінансової можливості сплатити компенсацію, втратить єдине житло. Легітимна мета захисту майнових інтересів позивача як співвласника частки не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідача на житло, як повна втрата єдиного місця проживання через те, що у нього немає реальної можливості сплатити компенсацію. Позивач має альтернативні способи захисту свого права, зокрема продаж своєї частки з дотриманням переважного права відповідача, відповідно до статті 362 ЦК України, тоді як відповідач такої альтернативи не має. Також позивач може розглянути запропонований відповідачем варіант міни частки в квартирі [ADDRESS] , в якій фактично проживає відповідач, на частку в квартирі [ADDRESS] , в якій проживає мати позивача, та в якій за змістом позову, також проживає фактично і сам позивач. Тож примусове стягнення компенсації у розмірі, що перевищує фінансові можливості відповідача та неминуче призведе до втрати ним єдиного житла, порушує принцип пропорційності та покладає на відповідача індивідуальний і надмірний тягар. Задоволення позову в цій справі означало б порушення справедливого балансу інтересів співвласників та суперечило б загальним засадам добросовісності, розумності й справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а також вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції у її взаємозв`язку зі статтею 8 Конвенції. Отже, у цих конкретних обставинах застосування частини другої статті 364 ЦК України у спосіб, що призводить до примусової втрати єдиного житла відповідача, не відповідає критерію пропорційності та є неприпустимим втручанням у його право мирного володіння майном. Таким чином, судом не встановлено наявність реальної можливості у відповідача [PERSON] виплатити позивачу [PERSON] компенсацію за його частку у спільному майні, а брак у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на нього. Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 13 ЦК України щодо заборони використання права на шкоду іншим особам [права на зло]. Таке присудження також порушує баланс приватних інтересів. Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 10 грудня 2025 року по справі №466/2128/23, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] позбавлені правового та доказового обгрунтування. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed