Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ними право власності на спадкове майно за законом. Позов обґрунтовували тим, що [INFO] помер [PERSON] (далі [PERSON] , спадкодавець), у зв`язку з чим за ним відкрилась спадщина. До складу спадщини увійшов житловий будинок в [ADDRESS] . Позивачі являються єдиними які прийняли спадщину, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на майно. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивачі просили визнати за ними право власності на згаданий житловий будинок в порядку спадкування за законом до майна померлого [PERSON] 17 грудня 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Рішко С.І. подав суду заяву 29 грудня 2025 року, якою просив розглянути справу без участі позивачів та його як представника, позовні вимоги підтримав, наполягала на їх задоволенні. Відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяву від 18 грудня 2025 року якою просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому просив позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] задовольнити в повному обсязі та підтвердив відсутність спору щодо спадкового майна померлого [INFO] [PERSON] між сторонами. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд враховує при вирішенні спору визнання позову відповідачем. За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи. 28 січня 1982 року [PERSON] , [INFO] зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що виконкомом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області було зроблено відповідний актовий запис № 4. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Під час шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та визнається відповідачем [PERSON] . Орієнтовно в 1987 році подружжя [PERSON] побудувало житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці орієнтовно площею 0,07 га. Право власності на будинок не було зареєстровано, що підтверджується випискою з погосподарської книги Торунського старостинського округу від 23.04.2025 № 275 та довідкою Комунального підприємства «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 28.03.2025 № 86. Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок у 1987 році, регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва спадкодавцем житлового будинку передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами». Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 року за № 612/23144 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію , вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На підставі наведеного, оскільки матеріалами справи, доводиться факт будівництва подружжям [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі житлового будинку [ADDRESS] , з врахуванням положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, суд доходить висновку про набуття подружжям права спільної сумісної власності на будинок внаслідок його створення (завершення будівництвом). Зважаючи на положення ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України частки [PERSON] та [PERSON] фактично не були визначені, проте уважались рівними. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 06.09.2018, про що було зроблено відповідний актовий запис № 10. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] в смт Міжгір`я Хустського району Закарпатської області, у віці 64 років, помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , та який доводився позивачці [PERSON] чоловіком, а позивачці [PERSON] батьком. Згідно Відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №28578/Д-04.2025, виданих 29.04.2025 відділом ЦНАП Міжгірської селищної ради, на день смерті [PERSON] у Спадковому будинку були зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , - син померлого; [PERSON] , [INFO] , - дружина померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого; [PERSON] , [INFO] , - донька померлого; [PERSON] , [INFO] , - невістка померлого; [PERSON] , [INFO] , - зять померлого. Згідно довідки старости Торунського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 23.04.2025 №276, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем в [ADDRESS] , де разом з ним на день його смерті фактично проживали: [PERSON] , [INFO] , - дружина померлого; [PERSON] , [INFO] , - донька померлого; [PERSON] , [INFO] , - зять померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого; [PERSON] , [INFO] , - онук померлого. На час смерті батька відповідач [PERSON] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з смертю [PERSON] за ним відкрилась спадщина за його місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України). [PERSON] заповіту за життя не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 29.04.2025 №80975274, а тому спадкування за ним здійснюється за законом (ст. 1217 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). З врахуванням установлених обставин та правового регулювання право на спадкування за [PERSON] отримали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які доводилась спадкодавцю жінкою, сином й донькою, відповідно, та належали до першої черги спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. З`ясовуючи коло спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину суд виходить з такого. Відповідно до п. 3.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5), який відповідає ч. 3 ст. 1286 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з положеннями п. 3.20 Порядку № 296/5 факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тлумачення положень ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 29 і ч. 3 ст. 1286 ЦК України, норм Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, положень п. 3.19 і 3.20 Порядку № 296/5 в їх системному взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що зареєстроване/задеклароване місце проживання може бути відмінним від постійного місця проживання, проте саме фактичне постійне місце проживання має правове значення для встановлення факту прийняття спадщини. Невиконання особою обов`язку реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання не повинно й не може створювати негативних правових наслідків для третіх осіб. Діючим законодавством не встановлено способу установлення нотаріусом факту постійного проживання/не проживання особи за певною адресою, окрім як документами про зареєстроване місце проживання. Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 1270 ЦК України правове значення для юридичного факту прийняття спадщини має саме факт постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація його місця проживання за вказаною адресою. На підставі описаних фактичних обставин та з врахуванням їх визнання відповідачем [PERSON] суд установив, що спадщину за [PERSON] прийняли спадкоємці першої черги: дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Син померлого [PERSON] спадщину за [PERSON] не прийняв позаяк не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав відповідну заяву про прийняття спадщини впродовж установленого законом шестимісячного строку. Вказаний факт визнаний відповідачем. Впродовж шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, [PERSON] та [PERSON] , які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не подавали нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, відтак уважаються такими, що прийняли спадщину. З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 80975587 від 29.04.2025, вбачається, що приватним нотаріусом Дунаєвим Ю.М. заведена спадкова справа № 66/2025 29.04.2025 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. за вих. № 298/02-31 від 03.12.2025 відмовлено [PERSON] , позивачка у даній справі, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на належну їй частку за майном померлого [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що відповідно до п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про право власності на майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, на вищевказаний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна. Наявність вказаного вище житлового будинку та його характеристики підтверджуються технічним паспортом (а.с. 31-40). Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі №6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Наведеними вище обставинами та нормами правового регулювання доводиться, що будинок [ADDRESS] був створений (побудований) подружжям [PERSON] та [PERSON] у яких на цій підставі виникло право спільної сумісної власності на зазначений об`єкт, при виділенні з якої часток такі уважались рівними. У зв`язку з смертю [PERSON] щодо його частки у праві власності на зазначений будинок відкрилась спадщина. Відтак суд висновує, що з вказаним юридичним фактом було припинено спільну сумісну власність подружжя, внаслідок чого [PERSON] стала власницею частки у праві власності на вказаний будинок, а частки увійшла до складу спадщини за [PERSON] . Враховуючи наведене суд встановив, що позивачі, як єдині спадкоємці за законом за померлим [PERSON] , які прийняли спадщину набули право на спадкування за ним майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема, житлового будинку [ADDRESS] . Суд не встановив обставин, які мали б наслідком усунення позивачів від спадкування за [PERSON] та не встановив обставин, які б свідчили, що спадкування позивачами за [PERSON] порушує права чи законні інтереси третіх осіб. Відтак суд дійшов висновку, що у позивачів виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в рівних частках в порядку спадкування за законом та наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавця до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права. Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачі спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняли шляхом постійного спільного проживання разом із померлим на день його смерті, проте на теперішній час не мають можливості оформити свої спадкові права на частки в праві на спадковий житловий будинок [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна. Позивачка [PERSON] не може оформити право на в праві власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, право власності на який на час його створення не підлягало державній реєстрації Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних за наданими документами, що дає суду підстави для ухвалення рішення на користь позивачів. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачами та ті обставини, що прийняттям спадщини позивачами, з огляду на положення статей 1258 і 1265 ЦК України, права інших осіб не порушуються, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відтак суд висновує, що підлягають захисту: невизнане право [PERSON] на частки у праві власності на майно з яких 2/4 набуті у зв`язку з створенням (будівництвом) майна як частка у спільній власності та в порядку спадкування за померлим чоловіком [PERSON] , а також право [PERSON] на частку в праві власності на зазначений будинок в порядку спадкування за померлим батьком [PERSON] .

Outcome: approved