Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Представник позивача звернувсь до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності, в якому після уточнення просить: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку (загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 51,4 кв.м.) з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що спірний житловий будинок був придбаний під час шлюбу між позивачем та [PERSON] , тому відповідно до закону є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач, як один із колишнього подружжя має право на 1/2 частину зазначеного майна. Після смерті [PERSON] її частка у спільному майні (1/2 частина) входить до складу спадкового майна. Спадкоємцями першої черги є її мати - відповідач [PERSON] та малолітня донька [PERSON] . 08 жовтня 2025 позивач отримав від державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області, за результатами розгляду його заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне домогосподарство вирішення питання про власність підлягає судовому розгляду. Відповідач [PERSON] , як потенційний спадкоємець може звернутися за оформленням спадщини на всю нерухомість, не враховуючи право позивача на 1/2 частину будинку як колишнього члена подружжя. Для запобігання порушенню майнових прав позивача та встановлення чітких меж спадкового майна необхідно судове визнання права власності позивача на належну йому частку. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2025 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності, прийняти до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Харченко Т.П., договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений 20 вересня 2018 року за реєстром № 817 та в Богодухівській державній нотаріальній конторі, спадкову справу заведену після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач [PERSON] та його представник адвокат Тризна Є.М. в підготовче засідання не з`явились, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої прохала розглядати справу за її відсутності, визнала позовні вимоги. Третя особа: представник Богодухівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилась, відповідно до ухвали про витребування доказів, надала до суду належним чином завірену копію спадкової справи № 191/2025. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачем надана заява про визнання позову, а тому суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.12, ч. 1 та ч. 2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23 серпня 2013 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №514. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого повторно 04 червня 2025 року Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного тану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 779. Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 20 вересня 2018 року, [PERSON] придбала житловий будинок, загальною площею 69,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . «Покупець» заявив, а «Продавцю» доведено до відома, що житловий будинок набувається за згодою чоловіка « Покупця» [PERSON] . З копії рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 листопада 2021 року по справі № 613/1419/21 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 20 серпня 2025 року Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного тану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 97. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 191/2025, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачаться, що мати останньої - [PERSON] 23 травня 2025 року звернулась до Богодухівської державної нотаріальної контори з метою отримання спадщини, батько [PERSON] відмовився від прийняття належної йому частки у спадковому майні. Також, 12 вересня 2025 року до Богодухівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва на право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , звернувся [PERSON] , який у своїй заяві вказав, що до складу спадкового майна, після смерті його колишньої дружини [PERSON] , входить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який було придбано під час шлюбу між ним та померлою, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і його частина належить йому. Відповідно до листа державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної №360/01-16 від 08 жовтня 2025 року [PERSON] роз`яснено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , набувався ним та померлою [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу та відповідно до ст.ст. 60-65 Сімейного кодексу України, майно, яке набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною власністю. При цьому, оскільки у нього відсутні документи необхідні для видачі свідоцтва про право власності, йому необхідно звернутись до суду з метою визначення права власності на частину у праві власності на житловий будинок, як на майно набуте під час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом ст. ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Судом встановлено, що 20 вересня 2018 року, тобто перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку , посвідчений приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Харченко Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 817, згідно якого [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За змістом вищевказаного договору, позивач [PERSON] до підписання договору надав згоду на укладення даного договору, підпис на якій засвідчений Харченко Т.П., приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 20 вересня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 816. У постанові від 03 червня 2024 року у цивільній справі № 712/3590/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.» Вищевказане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11) Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий у зареєстрованому шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , позивач надавав згоду на укладення [PERSON] договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, така заява зафіксована у договорі й свідчить про згоду чоловіка на розпорядження спільними коштами та придбання майна у спільну сумісну власність. [PERSON] померла [INFO] , спадкоємицею після її смерті є її мати [PERSON] , яка позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі та не заперечила проти їх задоволення. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи, що спірне майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , набуті [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про поділ вказаного житлового будинку з надвірними будівлями є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, в частині вимог позовної заяви щодо визнання права власності після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , суд відмовляє, оскільки, в даному спорі позивач не оспорює право власності відповідача на успадковане майно, а тому посилання на це в резолютивній частині рішення суду, вважає зайвим. Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Outcome: approved