Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №8925179 у розмірі 11 593 грн 50 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.04.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі укладено договір позики №8925179, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало [PERSON] грошові кошти в розмірі 3 000 грн на строк 360 днів зі сплатою процентів в розмірі 0,95% в день. [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку і терміни, встановлені договором, однак свої зобов`язання за договором не виконала. Надалі, 16.102025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №16/10/25, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за договором позики №8925179 від 30.04.2025.Згідно з реєстром прав вимог до вказаного договору факторингу заборгованість [PERSON] складає 11 593 грн 50 коп, з яких 3 000 грн заборгованість за основною сумою боргу, 2 593 грн 50 коп заборгованість за відсотками, 6 000 заборгованість за пенею/неустойкою. З огляду на викладене до суду подано дану позовну заяву. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Згідно з ухвалою суду від 08.01.2026 розгляд справи проводиться заочно, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30.04.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] шляхом підписання позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 342748 укладено договір кредитної лінії (надійний) №8925179, відповідно до умов якого [PERSON] отримала позику в сумі 3 000 грн на строк 360 днів, тобто до 24.04.2026. Визначена Договором процентна ставка становить 0,95% в день, орієнтовна загальна вартість позики 13 777 грн 50 коп. [PERSON] зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Копією платіжної інструкції від 30.04.2025 підтверджується перерахування кредитних коштів в розмірі 3 000 грн на платіжну картку [PERSON] , номер якої вказаний останньою в кредитному договорі. Надалі, між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» 16.10.2025 укладено договір факторингу №16/10/2025, за умовами якого позивач ТОВ «Фінпром Маркет» набув право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі заборгованостей. Згідно з Реєстром прав вимоги 16/10/25-01 від 16.10.2025, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №8925179 від 30.04.2025 в сумі 11 593 грн 50 коп, з яких 3 000 грн заборгованість за основною сумою боргу, 2 593 грн 50 коп заборгованість за відсотками, 6 000 заборгованість за пенею/неустойкою. Згідно зі здійсненим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №8925179 від 30.04.2025, заборгованість [PERSON] станом на 24.10.2025 не погашена та складає 11 593 грн 50 коп. Так, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Загальні правила щодо форми договору визначено у ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону). Оскільки [PERSON] , уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилася з умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, укладення кредитного договору в запропонованій формі відповідало внутрішній волі [PERSON] , тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За нормами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимог). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимог) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб ), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що між [PERSON] з однієї сторони та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» з іншої, склалися кредитні правовідносини на підставі укладеного між ними договору в електронній формі. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало свої зобов`язання за договором та здійснило переказ грошових коштів [PERSON] в розмірі 3 000 грн. Даних про те, що позичальником були повернуті кошти за вказаним договором, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «Фінпром Маркет» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за кредитним договором 8925179 від 30.04.2025, [PERSON] прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання договору електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору, не виконала своїх зобов`язань щодо повернення коштів та сплати відсотків на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована. Таким чином суд вважає, що встановлені обставини справи підтверджують обов`язок [PERSON] сплатити заборгованість за кредитним договором 8925179 від 30.04.2025. Позивач просив стягнути з [PERSON] , зокрема 3 000 грн заборгованість за основною сумою боргу, 2 593 грн 50 коп заборгованість за відсотками, розмір яких підтверджується матеріалами справи, які підлягає до стягнення зв згаданому розмірі. Водночас, суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтованості нарахування заборгованості за пенею у розмірі 6 000 грн. Так, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. Як передбачено п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлано, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Позивачем не враховано вищевказаних положень Закону України "Про споживче кредитування" і перехідних положень ЦК України та протиправно нараховано пеню, а тому вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованою та несплаченою пенею у розмірі 6 000 грн задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просив стягнути понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 4 500 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи додані належні докази. Відповідачкою клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу не подавалося. Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дослідивши подані позивачем докази та матеріали справи, враховуючи, що відповідачкою не подано суду клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тому суд вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 4 500 грн, понесених позивачем, є документально підтвердженим, вони співмірні з наданим адвокатом обсягом послуг та відповідають критерію реальності таких витрат. Разом з цим, враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги в цій справі в розмірі 2160 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України та з огляду часткове задоволення позову, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 162 грн 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial