Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

04 листопада 2025 року [PERSON] ( надалі позивачка) звернулася до Самбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, просила стягнути з [PERSON] пеню ( неустойку) за несплату аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Старосамбірським районним судом Львівської області від 13 березня 2023 року з відповідач на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки. 02.05.2023 року Самбірський відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконання рішення суду відкрив виконавче провадження №71740904. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 01.10.2025 року станом на 01.10.2025 року заборгованість по сплаті аліментів з 01.11.2022 року до 01.10.2025 року становить 77 787,80 грн, що свідчить про умисне невиконання відповідачем рішення суду та є підставою для стягнення з відповідача на її користь пені ( неустойки) за прострочення сплати аліментів. 21 листопада 2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання, призначене на 09 грудня 2025 рік, суд відкладав на 19 грудня 2025 року, оскільки це була перша неявка відповідача, повідомленого належним чином. Судову повістку про виклик отримав 27.11.2025 року. 04 грудня 2025 року суд отримав від відповідача відзив на позовну заяву. З вимогами позову не погодився, просив відмовити у їх задоволені. Зазначив, що позивачка подала неправильний та завищений розрахунок пені, який суперечить вимогам ч. 1 та ч.2 ст. 196 СК України та правовій позиції Верховного Суду по справі №333/6020/16-ц. Стверджував, що не має його вини у виникненні заборгованості, оскільки тривалий час не мав роботи, перебував у складному матеріальному становищі та частково платив аліменти по мірі можливостей. Просив врахувати, що часткова сплата аліментів є підставою для зменшення або повного звільнення від пені. Відзив на позовну заяву подав з порушенням процедури. Замість того, щоб скерувати його примірник позивачу, а суду надати докази такого скерування, відповідач надав суду два примірника відзиву. При цьому до другого примірника не додав копії документів, які були долучені до першого примірника. Суд в ухвалі про відкриття провадження у справі детально роз`яснив порядок подання відзиву, але відповідач проігнорував його. Згідно з частиною четвертою статті 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (частина п`ята статті 178 ЦПК України). Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними ( ч. 9 ст. 83 ЦПК України). До відзиву відповідач не додав доказів направлення позивачу. У частині четвертій статті 183 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Оскільки відповідач не надав доказів надсилання копії відзиву з долученими доказами позивачу, суд залишив його без розгляду, а докази не взяв до уваги. 18 грудня 2025 року представниця позивачки подала заяву, у якій зазначила, що неправильно вказала в прохальній частині позовної заяви період, за який просить стягнути пеню, хоча в розрахунку пені чітко зазначено, що вона розрахована до 31.10.2025 року. Додала підтвердження скерування цієї заяви відповідачу, яку він отримав 25.12.2025 року. Суд відклав розгляд справи на 30.12.2025 рік. В судове засідання, призначене на 30 грудня 2025 року, сторони не з`явилися. 19 грудня 2025 року представниця позивачки подала заяву/клопотання про розгляд справи без її участі та участі її довірительки. Позовні вимоги підтримала. Не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Про судове засідання 30 грудня 2025 рік відповідач повідомлений шляхом скерування поштового рекомендованого відправлення з повідомленням про вручення за місцем проживання (штрихкодовий ідентифікатор АТ «Укрпошта» R067065087313). Повідомлення отримав член сім`ї, що в розумінні ч.3 ст. 130 ЦПК України вважається, що особа належним чином проінформована про місце, дату та час судового засідання. Суд вжив всі можливі засоби для забезпечення участі сторін в їх справі, однак, в судове засідання, призначене на 30 грудня 2025 року, вони не з`явилася. Суд на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, не здійснював фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази та здійснивши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також проаналізувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області по справі №455/1521/22 від 13 березня 2023 року визначено місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом із матір`ю, яка є позивачкою у цій справі. Цим же рішенням стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дочки - [PERSON] у розмірі однієї чверті із всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Рішення набрало законної сили 13 квітня 2023 року. 05 травня 2023 року державний виконавець Самбірського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрив виконавче провадження №71740904 з примусового виконання рішення суду по справі №455/1521/22 в частині стягнення аліментів. Станом на 03.11.2025 року статус виконавчого провадження №71740904 відкрито. В межах цього виконавчого провадження 21.05.2024 року державний виконавець тимчасово обмежив відповідача у праві виїзду за межі України, у праві полювання та у праві керування транспортними засобами. Цього ж дня вніс відомості про відповідача до Єдиного реєстру боржників. Державним виконавцем у ВП № 71740904 за період з листопада 2022 року до 01.10.2025 року нарахована заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 77 787,80 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 01.10.2025 року. Відповідач за період з листопада 2022 року до вересня 2025 року (включно) погасив 23 423,45 грн: у вересня 2023 року 14422,50 грн, в листопаді 2024 року 5000,00 грн, в квітні 2025 року 4000,00 грн. Відомостей, що відповідач оскаржив розрахунок заборгованості по аліментах від 01.10.2025 року, суд не має. У позовній заяві позивачка навела розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за період з липня 2023 року до жовтня 2025 року ( включно). Встановлені обставини свідчать, що між сторонами виник спір щодо відповідальності за прострочення сплати аліментів, що врегульовано статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: 1) існування заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Суд наголошує, що саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див. постанову Верховного Суду від 2 жовтня 2023 року по справі № 705/2656/21 (провадження № 61-8878св23)). В спірних правовідносинах суд встановив, що у відповідача виникла заборгованість із сплати аліментів. Відповідач не оскаржував її розмір. Обов`язок відповідача зі щомісячної сплати аліментів встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року, та існує незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження, на чому наголосив і Верховний Суд у згаданій вище постанові (по справі № 705/2656/21 ). Відповідач не спростував презумпцію своєї вини у виникненні заборгованості. Відповідач є особою працездатного віку. Доказів, що він з об`єктивних причин не міг працювати та заробляти собі на життя та на сплату аліментів на утримання дитини не надав. Інформації про інших утриманців у відповідача не має. Власне небажання працевлаштовуватися та отримувати офіційні доходи не спростовує презумпцію вини відповідача в наявності заборгованості по аліментам. Часткова сплата аліментів підтверджує, що він має приховані джерела доходів, які не афішує. Суд виснує, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів і вона утворилась з вини відповідача, що є підставою для його відповідальності. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. Відповідний висновок здійснено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21). Також при визначені суми пені суд врахував межі заявлених вимог та наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) правила для обчислення пені за прострочення сплати аліментів. Відповідач в порушення статей 12, 81 ЦПК України відповідних обставин не спростував. Не надав свій контр розрахунок пені, який на його думку є правильним та відповідає вимогам ст. 196 СК України. Суд ретельно перевірив розрахунок пені, здійснений позивачкою та виснує, що він повністю відповідає правилам її нарахування з урахуванням правових позицій Верховного Суду по справі 711/679/21 ( постанова від 19 січня 2022 року) та по справі № 333/6020/16-ц (постанова від 03 квітня 2019 року). Суд не бачить підстав для зменшення розміру пені. У постанові по справі № 932/541/23 від 18 квітня 2025 року Верховний Суд зауважив, що: парламент встановив у частині першій статті 196 СК максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина друга статті 196 СК). Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення; при вирішенні питання про стягнення пені (статті 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати; тлумачення частини другої статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів; саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів; визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань. У цій справі відповідач стверджував, що є непрацевлаштованим. Доказів скрутного матеріального становища, яке би мало об`єктивні, незалежні від особи підстави, не надав. Конституційний обов`язок утримувати дитину не спонукав відповідача до пошуків роботи та отримання достатніх доходів для власного утримання та утримання дитини. Небажання особи працездатного віку працевлаштовуватися та отримувати офіційні доходи не може бути підставою для зменшення розміру пені. Відомостей, що у відповідача є інші утриманці, не має. Несвоєчасна сплата аліментів та їх девальвація погіршила своєчасне та належне матеріальне забезпечення дитини. Ці обставини в сукупності переконали суд, що не має підстав для зменшення розміру пені, який не перевищує заборгованості зі сплати аліментів, що підтверджується відповідним розрахунком. Розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд виснує, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved