Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача та відповідача. ТОВ "Споживчий центр" 30 жовтня 2025 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 15997 грн та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2023 ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] в електронній формі уклали кредитний договір на суму 8500 грн. Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а кошти перераховано на його банківську картку. [PERSON] порушив умови договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 15997 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 8500 грн, за процентами - 7 497 грн. Представник відповідача Бугайченко Т.А. подала відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Свою позицію сторона відповідача мотивує тим, що надана позивачем копія кредитного договору №100002573 від 08.07.2023 року не може вважатися електронним документом у розумінні закону, оскільки вона не містить обов`язкових реквізитів, зокрема електронного підпису, що унеможливлює ідентифікацію підписанта. Крім того, зазначається, що сам текст договору та додатки до нього не містять відомостей про підписання конкретним одноразовим ідентифікатором, попри наявність окремої довідки про ідентифікацію. Також представник відповідача наголошує на відсутності належних первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували реальність господарської операції та розмір заборгованості. Окремо підкреслено, що долучена копія квитанції від 08.07.2023 року на суму 8 500 грн не є доказом отримання коштів саме [PERSON] . З огляду на викладене, відповідач просить суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, позивач та його представник були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у позовній заяві представник просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача адвокат Бугайченко Т.А. у судове засідання не з`явилася, була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, подала клопотання про розгляд справи без її участі та без участі відповідача. У заяві представник зазначила, що повністю підтримує аргументи, викладені у відзиві, та наполягає на відмові у задоволенні позову через недоведеність позивачем факту надання кредиту належними доказами. Окрім цього, адвокат вказала, що у разі прийняття судом рішення про задоволення позову, необхідно врахувати вимоги Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження денної процентної ставки розміром 1%. Представник наголосила на невідповідності розрахунків позивача, який застосував ставку 2,1% за день, та надала альтернативний розрахунок, згідно з яким сума відсотків за 42 дні користування кредитом має становити 3 570 грн. Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Укладення кредитного договору та видача коштів. Відповідно до паспорта споживчого кредиту від 08.07.2023 [PERSON] ознайомився з умовами кредитування, а ТОВ "Споживчий центр" виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій. У паспорті зазначено про підписання [PERSON] електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором, а зі сторони кредитора його підписано кваліфікованим електронним підписом уповноваженого представника ТОВ "Споживчий центр" Гаврилець Ю.В. 8 липня 2023 року ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] уклали в електронній формі кредитний договір, що складається з Пропозиції (оферти), Заявки позичальника №08.07.2023-100002573 та Підтвердження кредитного договору (акцепту). Умови договору також закріплені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту, що підписана сторонами, і встановлює строк кредитування з 08.07.2023 до 18.08.2023 та графік платежів. У всіх зазначених документах зазначено про їх підписання [PERSON] електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором із відповідними реквізитами, а зі сторони кредитора його підписано кваліфікованим електронним підписом уповноваженого представника ТОВ "Споживчий центр" Гаврилець Ю.В. Перед укладенням договору відповідач пройшов процедуру ідентифікації та верифікації через Систему BankID НБУ (через АТ КБ «ПриватБанк»). Це дозволило кредитодавцю отримати підтверджені дані про особу, включаючи прізвище, ім`я і по-батькові, РНОКПП, номер телефону ( [NUMBER] ) та адресу реєстрації. [PERSON] приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши усі три зазначені документи електронним підписом одноразовим ідентифікатором А573, надісланим через SMS на зазначений вище номер телефону, про що зазначено на усіх зазначених документах, з яких складається договір. Договором встановлені такі умови кредитування: - сума кредиту - 8500 грн, - строк кредитування - 42 дні, дата повернення кредиту 18 серпня 2023 року, - процентна ставка - 2,1% на день, - реальна річна процентна ставка - 102013,08%. - орієнтовна загальна вартість кредиту - 15 997 грн, - спосіб видачі: безготівкове перерахування на банківський рахунок споживача з використанням реквізитів картки [NUMBER] На виконання умов зазначеного договору ТОВ "Споживчий центр" 08.07.2023 перерахувало на банківську платіжну картку відповідача 8500 грн. Це підтверджується квитанцією платіжної системи LiqPay № 2337042070 від 08.07.2023 року (час 20:10). У ній зазначено, що сума у розмірі 8500 грн була успішно виплачена з призначенням: «Видача за договором №08.07.2023-100002573». Перерахування здійснювалося на картку Mastercard № [NUMBER]. Цей номер відповідає реквізитам електронного платіжного засобу, які відповідач особисто вказав у Кредитному договорі та Заявці ([NUMBER]) як належний йому рахунок для отримання коштів. Виплата коштів відбулася через платіжну систему на підставі Договору № 4507 між ТОВ «Споживчий центр» та АТ КБ «ПриватБанк» про надання послуг у системі LiqPay. Фактичне перерахування стало можливим після успішної ідентифікації [PERSON] через Систему BankID НБУ. Отримані дані підтверджують, що особа з РНОКПП [NUMBER] ( [PERSON] ) ініціювала запит, що дозволило пов`язати його особу з банківським рахунком отримувача. Це підтверджується наданою позивачем інформацією з центрального вузла системи BankID на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача. Усі зазначені у цьому розділі докази надані позивачем суду у формі електронних копій із накладенням кваліфікованого електронного підпису представника позивача [PERSON] . Суд перевірив підписання за допомогою програмних інструментів автоматизованої системи документообігу суду Д-3. Порушення зобов`язання та розмір заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Споживчий центр" відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості. У зв`язку з чим за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 15997 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 8500 грн, за процентами - 7 497 грн. Проценти по кредиту нараховані у межах встановленого договором строку кредитування, а саме за період з 08 липня 2023 року по 18 серпня 2023 року. Норми права, які застосував суд. На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі. Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.5 ст. 43 ЦПК документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.8 ст. 43 ЦПК якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Відповідно до ч.1 ст.100 ЦПК електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Відповідно до ч.2 ст.100 ЦПК електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Мотивована оцінка і висновки суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що між ТОВ "Споживчий центр" та відповідачем [PERSON] виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитного договору, укладеного в електронній формі. Відповідач був обізнаний з умовами кредитування, зокрема і з нарахуванням відсотків, та погодилася з ними. Факт укладення договору підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису. Також суд звертає увагу на те, що можливість укладення кредитного договору в електронній формі з підписанням електронним підписом одноразовим ідентифікатором та ідентифікацією боржника електронними засобами, зокрема BankID, заснована на прямому застосуванні норм закону і визнається в усталеній судовій практиці Верховного суду, зокрема у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20 та від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Відомості про підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором зазначені у всіх документах, що складають кредитний договір: Пропозиції (оферті), Заявці позичальника №08.07.2023-100002573, підтвердженні кредитного договору (акцепті) і підписаному сторонами графіку обчислення загальної вартості кредиту. Зі сторони кредитора договір підписано кваліфікованим електронним підписом уповноваженого представника ТОВ "Споживчий центр" Гаврилець Ю.В. Ці документи відповідно до ст.43, 100 ЦПК надані позивачем суду у формі електронних копій із накладенням кваліфікованого електронного підпису представника позивача Логош Т.В. Суд перевірив підписання за допомогою програмних інструментів автоматизованої системи документообігу суду Д-3. Отже, ці документи є належними і допустимими доказами укладення кредитного договору, вони відповідають передбаченим законом вимогам до електронних доказів. Клопотань про дослідження оригіналів цих документів судом від сторін, зокрема від позивача чи його представника не надходило. З урахуванням зазначених аргументів суд відхиляє доводи відзиву про відсутність підписів у кредитному договорі. Враховуючи, що кредит згідно з умовами договору видано на платіжну картку, а не на банківський рахунок позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів». Суд встановив, що розрахунки між кредитором і позичальником проводилися за посередництвом платіжної системи, адже пряме перерахування з банківського рахунку на платіжну картку не передбачено законом та договором і є технічно неможливим. Належне виконання кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів підтверджується наданою позивачем квитанцією платіжної системи LiqPay АТ "КБ "Приватбанк", що відповідає зазначеним вище вимогам ЗУ "Про платіжні послуги". Ця квитанція відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022 р. має статус первинного документа, який є належним і допустимим доказом перерахування грошей за кредитним договором. Суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на невідповідність зазначеної квитанції як доказу нормам ст.9 ЗУ "Про бухгалтерських облік і фінансову звітність" та п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 4 липня 2028 року №75 з посиланням на висновок ВС, викладений у постпанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15, провадження № 61-517св18. Це правовий висновок був сформульований щодо обставин справи, які істотно відрізняються від цієї справи. Зокрема кредитодавцем у цій справі є фінансова установа, а не банк і розрахунки між ними проводилися на підставі зазначеного вище спеціального законодавства у сфері електронної комерції і платіжних послуг. Передача коштів при укладенні електронних кредитних договорів (особливо з мікрофінансовими організаціями) зазвичай підтверджується комплексом доказів, що демонструють факт переказу коштів від кредитора до позичальника через платіжну систему або інші канали. Такого ж висновку щодо неможливості поширення законодавства про розрахунки у банках на кредитні відносини між фінансовою установою і позичальником фізичною особою з посиланням на норми ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» дійшов Верховний суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20. Отже, згідно з нормами ст. 81 ЦПК позивач надав належні і допустимі докази перерахування грошей позичальнику, що відповідно до ст.1046 ЦК України підтверджує укладення кредитного договору. У матеріалах справи є передбачені законом належні і допустимі докази перерахування коштів відповідачу, зокрема квитанція платіжної системи. Водночас відповідач, заперечуючи проти цих доказів, не надає інших, зокрема тих, до яких він має доступ, тобто виписки з власного банківського рахунку, які могли б спростувати факт надходження коштів на його рахунок. За таких обставин заперечення позивача зводяться лише до неправильного тлумачення законодавства про платіжні і розрахункові операції. Закон не вимагає від відповідача доведення відсутності обставини перерахування коштів (концепція негативного доказу). Водночас оцінка судом наданих сторонами доказів ґрунтується на принципах змагальності і диспозитивності з урахуванням норм ст. 80, 81 ЦПК щодо достатності доказів та розподілу між сторонами обов`язку доказування. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Таким чином позивач надав докази перерахування коштів, які відповідають законодавству щодо здійснення платіжних операцій у сфері електронної комерції, виконавши таким чином свій обов`язок щодо доказування обставин, на які він посилається. Відповідач своєю чергою лише хибно посилається на невідповідність закону поданих позивачем доказів перерахування коштів. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази перерахування коштів відповідачу за кредитним договором є належними, допустимим і достатніми для підтвердження факту укладення договору. Відповідач не навів достатніх аргументів та доказів на спростування цього факту. Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання не виконав, суму кредиту, комісії та відсотків і неустойки у встановлені строки та у повному обсязі не сплатив. Доказів погашення заборгованості чи обґрунтованого спростування розрахунку позивача відповідач суду не надав. Суд перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості та визнає, що сума заборгованості, яку позивач просить стягнути, є обґрунтованою та відповідає умовам договору. Загальна сума цієї заборгованості становить 15997 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 8500 грн, за процентами - 7 497 грн. Нарахування процентів здійснено протягом строку кредитування, відповідно до умов договору та відповідає нормам ЗУ "Про споживче кредитування" у редакції, що діяла станом на дату укладення кредитного договору. Суд відхиляє посилання представника відповідача на п.5 ст.8 ЗУ "Про споживче кредитування" щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, оскільки ця норма, була включена у цей закон згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023, тобто вже після укладення між позивачем і відповідачем кредитного договору від 08.07.2023 і до того ж передбачала перехідний період тривалістю 240 днів, як це передбачено п.17 Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного закону. Отже, Закон № 3498-IX, що обмежує ставку мікрокредитів (спочатку 2,5%, потім 1,5%, згодом 1%), набрав чинності після укладення сторонами кредитного договору від 08.07.2023. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, що виникли з дня набрання ними чинності. Тобто на час укладення сторонами договору запроваджені Законом № 3498-IX зміни ще не діяли, а закон не має зворотної дії в часі до укладених договорів. За таких обставин, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 15997 грн законною та обґрунтованою, позовна заява підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Доказів наявності інших витрат, зокрема і на професійну правничу допомогу, позивач не надав.

Outcome: approved