Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У серпні 2025 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором, в результаті утворилась заборгованість у розмірі 149250,00 грн. З урахуванням викладеного, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 30.09.2025 справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 28.03.2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] укладено Договір №1523545 про надання споживчого кредиту. Із змісту договору та доданих до справи відомостей встановлено, що: Відповідач особисто обрав суму кредиту (15000 грн) і строк кредитування (360 днів), з кінцевим терміном повернення по 23.03.2025. Під час формування заявки Відповідач вніс свої контактні дані, зокрема номер телефону, електронну адресу та реквізити власної платіжної картки № [NUMBER] . При реєстрації в ІКС кредитора та укладенні договору Відповідач підтвердив: згоду з умовами Правил та Публічної пропозиції; згоду на обробку персональних даних; згоду на використання одноразового ідентифікатора як електронного підпису. У договорі зафіксовано, що Відповідач підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором «H773», що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов: суми кредиту, строку, процентної ставки, порядку надання коштів, графіку платежів, способу погашення, можливості відступлення права вимоги. Укладення договору відбулося в електронному вигляді, що за змістом ст. 639 ЦК України прирівнюється до письмової форми. Правові висновки про допустимість та юридичну силу таких правочинів викладені у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №234/7160/20 та від 01.11.2021 у справі №234/8084/20. Суд встановив, що укладення договору здійснювалося відповідно до алгоритму, визначеного Розділом 7 Правил надання коштів у кредит ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», а саме: реєстрація та ідентифікація Відповідача; підтвердження згоди з правилами та офертою; надання одноразового коду в якості електронного підпису; формування електронного повідомлення про акцепт; направлення Споживачу оригіналу договору в електронному вигляді. Ці дії узгоджуються з вимогами законів: «Про електронну комерцію» - ст. 11, ст. 12; «Про електронні документи та електронний документообіг»; ст. 205, 207, 1055 ЦК України. Суд вважає, що Відповідач виявив свою волю на укладення договору добровільно, діючи усвідомлено і без зовнішнього примусу. Підстав для висновку про нікчемність чи недійсність договору немає. З матеріалів справи вбачається, що кредитор повністю виконав свій обов`язок - надав Відповідачу кредит у сумі 15000 грн, шляхом перерахування на картку: [NUMBER] , що підтверджено: листом платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК»; договором про організацію переказу грошових коштів №06062022-1; відомостями системи PayTech. ТОВ «ПЕЙТЕК» є фінансовою установою з чинною ліцензією НБУ, що свідчить про законність здійснення переказу. Надання Відповідачем реквізитів банківської картки, відомих лише власнику, свідчить про попереднє погодження ним способу отримання кредиту та підтверджує факт його ідентифікації. Отже, факт отримання Відповідачем кредитних коштів доведений. Згідно з умовами договору: стандартна ставка - 2,5% на день; знижена ставка 1,625% застосовується лише при виконанні умови щодо своєчасної сплати першого платежу; Відповідач свої обов`язки не виконав, тому ставки за весь період застосовані обґрунтовано. Первісним кредитором за період з 28.03.2024 по 24.12.2024 нараховано процентів - 100875 грн. Після відступлення права вимоги Позивачем (ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ») за період 25.12.2024 - 23.03.2025 (89 днів) додатково правомірно нараховано: 15000 ? 2,5% ? 89 = 33375 грн. Всього процентів: 134250 грн. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №910/1238/17: проценти за договором є платою за правомірне користування коштами і можуть нараховуватися до закінчення строку кредиту. Оскільки строк дії договору - до 23.03.2025, всі проценти нараховані у межах строку кредитування, а тому є законними. Первісним кредитором було нараховано штраф у сумі 7500 грн. Однак відповідно до Прикінцевих положень ЦК України на період воєнного стану штрафи та пеня не підлягають стягненню, а нараховані - підлягають списанню. Позивач правомірно не заявляє ці санкції до стягнення. 24.12.2024 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу №24122024, за яким первісний кредитор відступив Позивачу право вимоги до Відповідача. Вирішальною є сукупність таких обставин: обидві сторони договору є фінансовими установами; мають чинні ліцензії НБУ; договір факторингу підписаний належним чином; Відповідача повідомлено через особистий кабінет, SMS або email; доказів недостовірності повідомлення Відповідач не надав. Згідно зі ст. 514 ЦК України новий кредитор набуває право вимоги в тому обсязі, у якому воно існувало на момент переходу. Суд вважає, що відступлення права вимоги здійснене правомірно. Суд встановив, що: кредит наданий; Відповідач кредит не повернув; проценти у загальній сумі 134250 грн. нараховані правомірно; штрафи не підлягають стягненню; загальна сума заборгованості становить: 15000 грн + 134250 грн = 149250 грн. Заперечень Відповідач не подав, доказів погашення не надав. Згідно зі ст. 526, 530, 610, 612 ЦК України невиконання зобов`язання є простроченням і тягне правові наслідки. За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що позивач додатково просить покласти на орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення, обов`язок нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України з дати набрання рішенням законної сили до моменту повного виконання, а також стягнути ці суми з Відповідача. Однак суд вважає такі вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до частин 10-11 статті 265 ЦПК України, дійсно передбачено можливість зазначення у рішенні суду формули нарахування відповідних сум на період до фактичного виконання рішення. Проте дана норма не покладає на суд обов`язку визначати такі суми наперед, а встановлює право суду, яке реалізується у випадках, коли характер зобов`язання та подані докази дають змогу зробити такі розрахунки або встановити необхідність їх подальшого нарахування виконавцем. Разом з тим, правова природа інфляційних втрат та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, є компенсаційною, і вони підлягають стягненню за період прострочення, що мав місце до дня ухвалення рішення суду, коли суд має змогу перевірити та оцінити обґрунтованість заявленої суми. Натомість сума інфляційних втрат та 3% річних після ухвалення рішення не є предметом позову та не є самостійною матеріально-правовою вимогою, яка могла б бути встановлена на момент розгляду справи по суті, оскільки: суд не може наперед визначити ні період прострочення після набрання рішенням законної сили, ні фактичні дати дій виконавця, нарахування таких сум не може делегуватися судом органу примусового виконання як нове самостійне зобов`язання, виконавчий документ повинен містити чітко визначену суму, а не формулу, яка створює невизначеність щодо обсягу майбутніх вимог У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що підстав для задоволення відповідної вимоги немає, а тому у цій частині слід відмовити. Відповідач не довів відсутність своєї вини, доказів сплати не надав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості або заперечень відповідача. Подані докази підтверджують наявність боргу та порушення відповідачем умов договору. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При задоволенні позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 2423,00 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., що відповідатимуть принципу розумності та пропорційності.

Outcome: partial