Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Зміст позовних вимог. [PERSON] (позивач) просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за місцем її постійного проживання. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. 16.08.2014 року позивач та [PERSON] (відповідач) уклали шлюб, під час якого в них народилось донька: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 року шлюб між сторонами по справі розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Проте, на теперішній час малолітня [PERSON] зареєстрована з відповідачем, перереєструвати дитину без згоди відповідача неможливо, змінити місце проживання також, позивач вимушена постійно розшукувати відповідача, але згоди він не надає. Позивач має всі необхідні умови для проживання і виховання дитини, і головне, донька виявляє бажання проживати з нею. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Основні процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою, на підставі ч. 5 ст. 19 СК України, витребувано у РА ЗМР по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 18.12.2025 року на адресу суду від РА ЗМР по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, надійшов вищевказаний висновок. Стислий виклад позиції учасників судового процесу. Позивач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та не заперечує проти їх задоволення. Судові витрати просив покласти на позивача. Представник третьої особи - РА ЗМР по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, у підготовче засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду, з урахуванням прав та інтересів дитини, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування РА ЗМР по Шевченківському району. Представник третьої особи - РА ЗМР по Комунарському району, як органу опіки та піклування, у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини його неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Враховуючи висловлену думку відповідача, який визнав позов в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе винести рішення по справі в підготовчому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.08.2014 року, який було розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 року (а.с. 9-10). Згідно з свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] є її батьком (а.с. 12). Згідно із Витягом з реєстру територіальної громади від 01.12.2025 року № 2025/014398527 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.05.2024 року, якою рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2024 року скасовано та позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, задоволено, встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без державної реєстрації місця проживання (а.с. 13-18). Згідно з висновком про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , від 09.12.2025 року, складеним РА ЗМР по Шевченківському району, вказана районна адміністрація як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з позивачем. У вказаному висновку також зазначено, що дитина фактично мешкає разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , умови проживання задовільні, для дитини наявне усі необхідне для виховання, відпочинку та розвитку. Дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Батько надав письмові пояснення, згідно з якими не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с. 49-50). Позиція суду. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Частиною першою ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 204/6905/17 зазначено, що тлумачення ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення статей 3, 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, матеріальний стан, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання нею своїх батьківських обов`язків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, а також те, що відповідач позов визнав, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, позивачем по справі, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при подачі позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при подачі позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50% судового збору. Частинами другою, третьою ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. в матеріалах справи відсутні будь-які документальні докази, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial