Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якрму просить суд встановити факт родинних відносин, що [PERSON] , який народився [INFO] , та помер [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] , та померлої [INFO] . Також просить визнати за ним право на спадок на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] в м. Харкові. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] в місті Харкові померла його мати [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері залишилась спадщина у вигляді ізольованої квартири [ADDRESS] . У встановлені законом строки він звернувся в 4-у Харківську державну нотаріальну контору з заявою по прийняття спадщини, була заведена спадкова справа за N?428/2022, він є єдиним спадкоємцем після смерті матері. Однак спадщину він не оформив, 25 лютого 2025 року державним нотаріусом Козелько Т.М.була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Було встановлено, що спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS] згідно до довідки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 16 січня 2025 року N?1154974 належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 2 червня 1994 року Органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу за р. N?1173. Згідно матеріалів спадкової справи N?975/2001, заведеною Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою (нині Відокремлений підрозділ Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори) після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулась [PERSON] , на яку спадкодавець залишив заповіт на квартиру [ADDRESS] , посвідчений 07 липня 1995 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром N?1-4285. Інших заяв не надходило. На час відкриття спадщини спадкодавець був зареєстрований за вищевказаною адресою один. [PERSON] , померла [INFO] , згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 25 лютого 2025 року N?80230661, спадкова справа після її смерті не заводилась. Згідно поквартирних карток у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (основний квартиронаймач) та [PERSON] (мати). Документи, що підтверджують родинні відносини вказаних осіб відсутні. Спадковим майном є квартира [ADDRESS] , але оформити спадщину неможливо, оскільки немає належних доказів на підтвердження родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , щоб вважати, що після її смерті [PERSON] . Як спадкоємець першої черги, після смерті своєї матері, в порядку ч.4 ст.12168 ГК України, прийняв спадщину, оскільки на день смерті матері, [INFO] , вони проживали разом і були зареєстровані у вищезазначеній квартирі. На підтвердження факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме , що [PERSON] є матір?ю [PERSON] , були зроблені адвокатські запити на підприємство ХТ3, де працював [PERSON] і де йому надали зазначену квартиру в користування і яку приватизували, до Департаменту реєстрації Харківської міськради. З отриманих відповідей випливає, що [PERSON] в анкетних листах по кадрам вказував, що його мати - [PERSON] , Про факт спорідненості між ними також свідчить і той факт, що вони проживали і були разом зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , і яка належала зазначеним особам на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 червня 1994 року У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень (відзив) проти позову або заяви про розгляд справи без його участі не надав. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №751 від 20 липня 2022 року (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ). Після смерті матері, позивач звернувся в 4-у Харківську державну нотаріальну контору з заявою по прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа за N?428/2022, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] 25 лютого 2025 року державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т.М. була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою встановлено, що згідно матеріалів спадкової справи єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] є її син - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 16 січня 2025 року N?1154974 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 2 червня 1994 року Органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу за р. N?1173. Згідно матеріалів спадкової справи N?975/2001, заведеною Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою (нині Відокремлений підрозділ Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори) після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулась [PERSON] , на яку спадкодавець залишив заповіт на квартиру [ADDRESS] , посвідчений 07 липня 1995 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром N?1-4285. Інших заяв не надходило. На час відкриття спадщини спадкодавець був зареєстрований за вищевказаною адресою один. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 25 лютого 2025 року N?80230661, спадкова справа після її смерті не заводилась. Згідно поквартирних карток у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (основний квартиронаймач) та [PERSON] (мати). Документи, що підтверджують родинні відносини вказаних осіб відсутні. У зв`язку з відсутністю у спадкоємця документу, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно, та документів, що підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , видати свідоцтво про право на спадщину неможливо. У той час, як факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , який народився [INFO] , та помер [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] , та померлої [INFO] , підтверджується: Показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , даними у ході судового розгляду, які підтвердили факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] .. Відповідями на адвокатські запити на підприємство ХТ3, де працював Протопопов випливає, що [PERSON] в анкетних листах по кадрам вказував, що його мати - [PERSON] . Про факт спорідненості між ними також свідчить і той факт, що вони проживали і були разом зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , і яка належала зазначеним особам на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 червня 1994 року Органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу за р. N?1173 Копіями посвідчень N?1223 від 01.06.2001 р, N? 4117 від 28.11.1974 р. про поховання осіб, з яких вбачається, що [PERSON] є власником поховання його матері - « [PERSON] » на російській мові, та є її сином, а потім посвідчення видане [PERSON] , зо вона зробила поховання чоловіка [PERSON] в могилу родича - «мама [PERSON] » на російській мові. У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19 сформульовано висновки про те, що доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Зважаючи на викладене, необґрунтованими є доводи заявника про можливість підтвердження факту родинних відносин виключно письмовими доказами, оскільки такі обставини відповідно до норм процесуального права можуть бути встановлені і на підставі інших доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування і в своїй сукупності доводять обставини, на які посилається сторона. За таких обставин позовні вимоги в частині встановлення факту, що [PERSON] , який народився [INFO] , та помер [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] , та померлої [INFO] підлягають задоволенню, як такі, що знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду. У той час позовні вимоги в частині визнання права на спадок на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] в м. Харкові. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1264-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За вимогами ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема гараж. Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, що чинний на момент звернення позивача якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Стаття 4 зазначеного Закону визначає права та обтяження, що підлягають державній реєстрації. Зокрема, обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] в м. Харкові права власності на квартиру [ADDRESS] , не надано доказів, що вона фактично вступила в управління або володіння зазначеною квартирою. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно - на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] в м. Харкові. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оскільки доводи позивача не ґрунтуються на безспірних доказах, що містяться у справі та нормах чинного законодавства, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині визнання права на спадок на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] в м. Харкові, слід відмовити за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial