Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 18 серпня 2021 року у Маріупольському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Маріупольському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №358. Позов мотивує тим, що перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2021 року, дітей не мають. Спільне життя не склалось через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, фактичні шлюбні відносини припинені через роздільне проживання, постійні сварки, байдужіть відповідачки до його долі, втрату почуття любові один до одного. За час спільного проживання не було порозуміння, а також бажання зберегти шлюб, постійно виникали сварки щодо порядку ведення домашнього господарства. Подальше спільне сімейне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, шлюб існує формально, фактично припинений з 02 січня 2025 року. Дружина остаточно залишила спільне житло, почала жити своїм власним життям, тому спільного господарства не ведуть. Примирення між ними не є за можливе, у такому не має сенсу та необхідності. Просить позов задоволити. Сторони у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка подала заяву, в якій позов визнала, не заперечила про розірвання шлюбу, а у зв`язку з проживанням за кордоном, просила розглянути справу у її відсутності. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року справу скеровано за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 12 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до озгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено до судового розгляду на 30 грудня 2025 року. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони зареєстрували шлюб 18 серпня 2021 року у Маріупольському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Маріупольському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №358. У сторін у шлюбі спільних дітей немає. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання позивача будувати у подальшому сімейні стосунки через різне відношення до інституту сім`ї, внаслідок яких втрачено почуття любові, поваги у подружжя, припинено подружні стосунки з січня 2025 року, не ведеться спільне господарство, шлюб існує формально. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Положення ст.24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява N 44647/98). Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати позивач такі наміру не має. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права подружжя. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка позов визнала, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати, оскільки такий носить виключно формальний характер. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 605 грн. 60 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідачку необхідно покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 605 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved