Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого послалася на те, що 03 травня 2019 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Єнакаке Ю.А., уповноважила відповідача [PERSON] розпоряджатися всім її майном. За вказаних обставин, 12 червня 2021 року відповідач [PERSON] , діючи від імені позивачки, уклав із своїм сином відповідачем [PERSON] договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1277 га (кадастровий номер 7320785000:02:007:0173), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову також посилалася на те, що вона із відповідачем [PERSON] досягли усної домовленості за якою останній мав зруйнувати належний їй вищевказаний житловий будинок, та за власні кошти зобов`язався побудувати новий двоповерховий будинок, у якому вона б проживала на першому поверсі, а один із синів відповідача разом із своєю сім`єю залишився б да другому поверсі. Позивачка також обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] не повідомив їй повної правди про свої наміри та дії щодо її майна, зокрема новозбудований будинок не було зареєстровано на її ім`я, вона не знала про укладення договорів купівлі-продажу, а також не отримувала жодних грошових компенсацій за наслідками продажу. Крім того, відповідач, не порадившись із нею та діючи у власних інтересах, продав цей житловий будинок разом із земельною ділянкою своєму синові відповідачу [PERSON] . З урахуванням вказаних обставин, з посиланням на норми ст. 232 К України та ч.3 ст. 238 ЦК України, позивачка вважає, що спірні договори купівлі продажу укладені внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною, а саме Покупцем та з урахуванням того, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, позивачка просила суд визнати недійсними вищевказані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12 червня 2021 року. Позивачка [PERSON] будучі повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася. Втім, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Позов підтримують у повному обсязі та просять задовольнити їх вимоги з посиланням на обставини викладені у позовній заяві. Окрім того, позивачка будучи допитана в судовому засіданні зазначила, що на підставі усної домовленості з відповідачем [PERSON] останній зобов`язався на належній їй земельній ділянці (розташованій у [ADDRESS] , побудувати двоповерховий житловий будинок. Згідно з цією домовленістю, перший поверх будинку мав належати їй, а на другому проживати один із синів відповідача. Усі витрати на будівництво відповідач [PERSON] брав на себе. За таких обставин 03 травня 2019 року позивачка уповноважила відповідача [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Єнакаке Ю.А., розпоряджатися усім її майном. Оскільки вона тривалий час перебувала за кордоном (в Італії), спілкування з відповідачем відбувалося виключно телефоном, під час якого він інформував її про хід будівництва. Однак, 19 березня 2022 року, повернувшись додому, вона виявила, відповідач [PERSON] від її імені продав своєму синові відповідачу [PERSON] спірний будинок та земельну ділянку, а замість обіцяного двоповерхового будинку зведено одноповерховий з мансардою. Право власності на новозбудований будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] не повідомив її про укладення договорів купівлі-продажу належного їй майна та не відшкодував їй грошову компенсацію за відчуження її майна, позивачка просила суд визнати недійсними відповідні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12 червня 2021 року. Відповідач [PERSON] будучі повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Втім, від його представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову заперечують та просили відмовити у його задоволенні через необґрунтованість. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, надав суду пояснення, згідно з якими у 2016 році між ним та позивачкою [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо відчуження земельної ділянки в с. Тернавка. За умовами домовленості, він мав збудувати на вказаній ділянці новий житловий будинок. На момент досягнення згоди на території домоволодіння знаходилася стара будівля, яка внаслідок повені перебувала в аварійному стані, була непридатною для проживання та відключеною від мереж енергопостачання. Відповідач також зазначив, що він з позивачкою погодили наступний порядок користування майном: після зведення нового будинку в ньому мав проживати син відповідача, а за позивачкою зберігалося право проживання у частині будинку. Оскільки позивачка тривалий час перебувала на заробітках за кордоном, під час візитів до України вона безпосередньо проживала у відповідача або в інших родичів. Крім того, він та позивачка також ціну відчуження майна (земельної ділянки та залишків старої будівлі) у розмірі 100 000 грн, що на той час відповідало ринковій вартості та підтверджувалося звітами про оцінку. З метою юридичного оформлення процесу будівництва, він та позивачка досягли згоди, щодо продажу вказаної вище земельної ділянки та будинку, про що, у 2021 році позивачка, добровільно видала на його ім`я довіреність з правом розпорядження майном. Однак у 2022 році, після завершення основних будівельних робіт, позивачка змінила свою позицію та почала претендувати на новостворений об`єкт нерухомості в цілому, відмовившись приймати раніше обумовлену грошову суму. Відповідач наголосив, що вказані кошти (100 000 грн) наразі знаходяться у нього, і він готовий передати їх позивачці. Відповідач також зазначив, що діяв виключно в межах домовленостей із позивачкою, будівництво здійснював за власні кошти, а оскаржувані договори купівлі-продажу були укладені з дотриманням вимог закону на підставі дійсного волевиявлення [PERSON] . З огляду на вищевикладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю Відповідач [PERSON] не погодившись із вимогами позовної заяви послався на те, що дійсно, він із позивачкою [PERSON] на підставі усної домовленості у 2016 році досягли згоди про те, що вона продасть йому земельну ділянку в с. Тернавка на якій він побудує будинок. На вказаній земельній ділянці також знаходився старий житловий будинок, без жодних умов для проживання, в т.ч. і без підключеної електроенергії, так як під час повені його було майже зруйновано. Оскільки, позивачка усе життя перебувала за кордоном та не мала де проживати, вони між собою досягли згоди, що він побудує новий будинок, в якому буде проживати один з його синів, а позивачка у свою чергу буде мати частину будинку для власного проживання. Оскільки будинок який належав позивачці повністю не був придатний для проживання, вона від час приїзду до дому лишалася проживати у нього та інколи у своїх родичів у селі. Крім того, між ним а позивачкою також було досягнуто згоди про те, що він за відчуження житлового будинку та земельної ділянки він має заплатити їй 100 000 грн., оскільки така сума відповідала ринковій ціні вказаного майна на той час, про що і свідчить оціночна їх вартість. Усі деталі будівництва та укладення договорів купівлі-продажу були обумовлені із позивачкою, в т.ч. і щодо їх ціни. Оскільки, [PERSON] здебільшого її часу перебувала за кордоном в Італії, вона у 2021 році і вирішила видати довіреність якою уповноважила його, тобто відповідача [PERSON] , розпоряджатися її майном. Однак, у 2022 році, [PERSON] , під час чергового приїзду з Італії, побачивши хід будівництва та сам будинок, вона пред`явила претензії на новозбудований будинок. Взяти кошти за продаж майна остання відмовилася. Наразі вказані кошти зберігаються у нього удома та він готовий їх віддати позивачці при першій вимозі останньої. Відповідач [PERSON] вважає, що він дотримався усіх ранніх домовленостей досягнутих із [PERSON] , а саме зі згоди останньої зніс старий будинок, та за його кошти на тому ж місці збудовано нове господарство. Наразі позивачка бажає відняти побудований ним та його сином житловий будинок та присвоїти його собі. Оскільки, оскаржувані договори купівлі продажу були укладенні у встановленому законом порядку, то просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Іліє П.М.в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вважає його необґрунтованим та безпідставним, в порушення вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду та учасникам справи жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучі повідомлений про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Втім, від його представниці Сімків Є.В. подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову заперечують та просили відмовити у його задоволенні через необґрунтованість. Окрім цього, представниця відповідача Сімків Є.В. з посиланням на те, що стороною позивача здобуто докази якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги з порушенням процедури отримання таких доказів посилаючись на положення статті 78 ЦПК України, відповідно до якої просила не брати до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Зокрема, у даному випадку докази, надані позивачем, являються документами з обмеженим доступом. Таке порушення призводить до визнання доказів недопустимими, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказами, не можуть встановлюватися іншими доказами, ніж передбачено законом. Отже, з огляду на це, представниця відповідача Сімків Є.В. вважає, що вимоги позивача не можуть бути задоволені на підставі таких доказів, у зв`язку із чим просила суд відмовити в позові через необґрунтованість позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Єнакаке Ю.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши думку сторін по справі, допитавши спеціаліста та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За положеннями частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (статті 6, 203, 627 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так, судом встановлено, що згідно довіреності від 03 травня 2019 року, позивачка [PERSON] засвідченої приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Єнакаке Ю.А., уповноважила відповідача [PERSON] , розпалатися усім її рухомим і нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати усі дозволені законом правочини по управлінню та розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати платне чи безоплатне користування усього належного їй рухомого та нерухомого майна, проводити розрахунки по укладених правочинах, а також розривати укладені нею угоди. Крім цього, вказаною довіреністю позивачка [PERSON] уповноважила відповідача [PERSON] укладати та підписувати усі можливі договори щодо розпорядження, управління та придбання майна, а також договори про внесення змін до раніше укладених договорів, угод, договір про розподіл нерухомого майна, та договори про розвівання раніше укладених договорів та угод, визначення частки майна, займатися її справами з питань приватизації на її ім`я земельних ділянок, їх обміну, подавати заяви, розписуватися за нею у їх одержуванні. 12.06.2021 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , як продавця, на підставі довіреності від 03.05.2019 року, уклав договір купівлі-продажу житлового будинку адресою: [ADDRESS] , згідно якого відчужив вказану нерухомість на користь [PERSON] . За даним договором вказана нерухомість складалася із житлового будинку літ. «А»., загальною площею 65,10 кв.м., житловою площею 32,30 кв.м., а також будівельних споруд, а саме: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», криниця №1, ворота №2, огорожа №3, огорожа №4. Згідно пункту 3 Договору, за погодженням Сторін, продаж житлового будинку проводиться за 68 807,00 грн., які сплачені Продавцю, Покупцем готівкою повністю на час підписання цього договору. Ринкова вартість відчужуваного нерухомого майна, згідно звіту №210610-002 про незалежну оцінку майна виданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] 10 червня 2021 року становить 68 807,00 грн. (пункт 4 Договору). Крім того, 12.06.2021 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , як продавця, на підставі довіреності від 03.05.2019 року, уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки згідно якого відчужив вказану земельну ділянку на користь [PERSON] . За даним договором земельна ділянка має загальну площу 0,1277 гектарів, кадастровий номер 7320785000:02:007:0173, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташовані за адресою: [ADDRESS] . Обумовлена сума продажу склала 32 282 грн., яка дорівнює ринковій вартості відчужуваного нерухомого майна, згідно звіту №210610-002 про незалежну оцінку майна виданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] 10 червня 2021 року. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави недійсності правочину. При зверненні до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, підставою позову представник позивачки вказує на вчинення відповідачем [PERSON] , від імені позивачки [PERSON] , оспорюваних правочинів внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною Покупця, який являється близьким родичом самого довірителя. Тому позивач просить визнати недійсними укладені правочини з підстав, передбачених ч. 1 ст. 232 та ч.3 ст. 238 ЦК України. У відповідності до ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як вбачається зі змісту довіреності від 03 травня 2019 року, яку [PERSON] видала [PERSON] , з забороною передачі повноважень третім особам, строком на три роки, позивачка уповноважила відповідача [PERSON] , розпалатися усім її рухомим і нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати усі дозволені законом правочини по управлінню та розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати платне чи безоплатне користування усього належного їй рухомого та нерухомого майна, проводити розрахунки по укладених правочинах, а також розривати укладені нею угоди. Крім цього, вказаною довіреністю позивачка [PERSON] уповноважила відповідача [PERSON] укладати та підписувати усі можливі договори щодо розпорядження, управління та придбання майна, а також договори про внесення змін до раніше укладених договорів, угод, договір про розподіл нерухомого майна, та договори про розвівання раніше укладених договорів та угод, визначення частки майна, займатися її справами з питань приватизації на її ім`я земельних ділянок, їх обміну, подавати заяви, розписуватися за нею у їх одержуванні. Будучі допитані в судовому засіданні в якості спеціалістів, державні реєстратори [PERSON] та [PERSON] останні пояснили, що реєстрація нерухомого майна відбувається на підставі норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно» та на підставі внутрішніх наказів Міністерства юстиції України. Під час реєстрації нерухомого майна особа на користь якої проводяться реєстраційні дії повинні надати оригінали правовстановлюючих документів на об`єкт реєстрації, які в подальшому скануються та завантажуються до відповідних реєстрів для формування справ. Також, передбачено можливість для осіб проводити реєстрацію права власності на нерухоме майно на довіреності, яка у свою чергу має бути нотаріальною посвідченою. Такі зміни щодо реєстрації права власності на підставі довіреності Міністерством юстиції України були внесені з 2020 року. Після проведення державної реєстрації нерухомого майна, громадяни України можуть отримати відповідну інформацію щодо майна з державних реєстрів. Втім, отримувати скановані копії документів на підставі яких особа набула право власності на нерухомий об`єкт є можливо без спеціального на те доступ. Будучі допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає сторін як односельців. Окрім цього, позивачка [PERSON] являється далекою родичкою. Йому достовірно відомо зі слів позивачки, що остання домовилася із [PERSON] побудує на її земельній ділянці житловий будинок. Втім, щодо відчуження майна [PERSON] йому нічого не розповідала. Окрім цього, [PERSON] під час коли приїжджала з Італії до дому вона інколи зупинялася проживати у нього, а інколи лишалася жити у господарстві відповідача [PERSON] . Свідок [PERSON] надав суду свідчення, що він є рідним братом позивачки [PERSON] . Свідок повідомив, що з 1984 року проживає в Житомирській області, проте раніше відвідував батьків у с. Тернавка. Про домовленість між його сестрою та відповідачем [PERSON] щодо знесення батьківської хати та зведення на її місці нового будинку йому стало відомо зі слів позивачки під час їхніх телефонних розмов. Про продаж батьківського будинку йому нічого не відомо. 12.06.2021 року [PERSON] , за яку на підставі довіреності діє [PERSON] , та [PERSON] уклали договори купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 7320785000:02:007:0173 та житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами, розташований за адресою: у [ADDRESS] . Отже, [PERSON] на підставі вищезазначеної довіреності продав належний [PERSON] вищевказаний житловий будинок за 68 807,00 грн. та земельну ділянку за 32 282,00 грн. - ціною, визначеною за висновком про вартість майна від 10.06.2021 року, складеного ФОП [PERSON] , про що зазначено в п.4 договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. У сукупності вартість відчуженого майна становить 101 089 грн., про що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні щодо досягнення згоди сторін щодо ціни житлового будинку та земельної ділянки, про що було зазначено відповідачем [PERSON] у своїх показах. Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки були нотаріально посвідчено. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом ч. 1ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник (батько відповідача), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною покупцем (сином представника). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року за № 554/10202/13-ц. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів умисної змови представника однієї сторони з іншою стороною проти інтересів позивача, якого він представляв, та про наявність збитків й причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками, крім того, встановлено, що представник не є одночасно представником обох сторін за оспорюваним договором, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] мав повноваження на відчуження житлового будинку. Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд установив, що [PERSON] виявила свою волю та надала [PERSON] повне і безумовне право розпоряджатися належним їй майном, у тому числі право на його відчуження на користь інших осіб. Як убачається з матеріалів справи, спірні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки були укладені відповідачем [PERSON] у період дії довіреності, виданої позивачкою, якою він був прямо уповноважений на відчуження відповідного нерухомого майна. Особистим підписом у довіреності [PERSON] підтвердила, що зміст документа нею прочитаний, є зрозумілим та повністю відповідає її волевиявленню. За таких обставин доводи представника позивача з приводу того, що зазначені договори були укладені внаслідок зловмисної домовленості, у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. Відтак, підстави для визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними відсутні. Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність у [PERSON] повноважень на укладення спірних договорів купівлі-продажу або про вчинення ним правочину з перевищенням наданих повноважень. Волевиявлення представника було вільним, правочин укладений у передбаченій законом формі та був спрямований на настання реальних правових наслідків переходу права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Крім того, суд враховує, що після відчуження спірного майна, за згодою позивачки, старий житловий будинок було знесено, а на його місці зведено новий об`єкт нерухомості, який за своїми характеристиками є іншим майном. За таких обставин, навіть у разі гіпотетичного визнання договорів купівлі-продажу недійсними, застосування правових наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України, у вигляді двосторонньої реституції є об`єктивно неможливим. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.09.2024 року у справі № 751/1620/23, витребувати можна лише те майно, яке є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача. Якщо ж майно, яке перебуває у чужому володінні, видозмінилася, було перероблене чи знищене, а позивач довів, що вказане майно йому належить, то в такому випадку стягується вартість майна. Інакше виконати судове рішення про задоволення позову буде неможливо. Отже, з огляду на те, що спірні договори купівлі-продажу були укладені уповноваженим представником у межах наданих йому повноважень, за відсутності доказів порушення вимог статей 203, 215 ЦК України, а також з урахуванням обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту порушеного права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed