Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

1. Стислий виклад позицій учасників справи 21липня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Хмельницького комунального підприємства «Електротранс», за змістом якого просить визнати незаконними та скасувати накази директора Хмельницького комунального підприємства «Електротранс»: від 13.05.2025 року № 210 «Про відсторонення від роботи водія тролейбуса пасажирського [PERSON] ; від 23.06.2025 року № 213 «Про визнання прогулами дні неявки на роботу»; від 23.06.2025 року № 269-к «Про звільнення [PERSON] »; поновити його на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки в період 2024 року-2025 року, як батьку дитини, який виховує її без матері; стягнути компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки в період з 2024 -2025 роки; стягнути компенсацію за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та моральну шкоду в сумі 200 000 грн.. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 01.12.2021 року він прийнятий на роботу в ДЕПО водієм пасажирського тролейбуса 3 класу. Наказом Хмельницького КП «Електротранс» від 13.05.2025 року №210 його відсторонено від роботи за станом здоров`я, водночас у період відсторонення дні неявки на роботу визнано прогулами, а 23.06.2025 року звільнено з роботи у зв`язку з невідповідністю займаній посаді. Водночас, позивач не має захворювань, з якими йому було б заборонено працювати водієм тролейбуса, а тому вважає незаконним своє відсторонення та подальше звільнення. Крім того, відсутні обставини, які можуть кваліфікуватися, як прогули, оскільки в зазначені в наказі № 213 дні він був відсторонений від роботи та здебільшого був тимчасово непрацездатним. У зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а відтак заявляє про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу. Також позивач наполягає на невірній виплаті коштів за невикористані відпустки та просить стягнути різницю, компенсувати невикористану відпустку, як батькові, який самостійно виховує дитину та компенсувати додаткову відпустку, як учаснику бойових дій. Позивач вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 200 000 грн. Зокрема, у судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що з 2021 року він працював водієм тролейбуса в ХКП «Електротранс». За період роботи він не мав стягнень, однак за станом здоров`я мав труднощі у роботі на тролейбусі старого зразка, оскільки швидко втомлювався. У зв`язку з цим, клопотав про переведення його на керівну посаду, однак отримав відмову, після чого його було направлено для проходження медичного огляду в медичному центрі «Звіробій» для встановлення придатності до роботи та повідомлено про відсторонення від роботи на період медичних обстежень. Знаючи про відсторонення, на роботу позивач не являвся та паралельно проходив лікування, не пов`язане з обставинами відсторонення. Дізнавшись про своє звільнення з роботи з 23.06.2025 року з`явився в ХКП «Електротранс» для отримання документів. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки протипоказань до роботи водієм у нього немає, про що свідчить відсутність його діагнозів у Переліку медичних протипоказань (захворювань і вад), за наявності яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я від 07.10.2022 року №1817. Також позивач наполягає на тому, що вакантні посади йому не було запропоновано. На момент звільнення позивачу виплачено середній заробіток за період відсторонення від роботи та компенсацію за невикористану відпустку, однак без врахування червня 2025 року, що на його думку вплинуло на суму компенсації. За час роботи позивачу, у попередні роки, надавалися додаткові відпустки, як батькові одинаку та учаснику бойових дій, однак їх не було компенсовано при звільненні. Також [PERSON] в своїх поясненнях наголошує на тому, що листок непрацездатності з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року не було оплачено роботодавцем за 5 днів лікування, однак позовної вимоги з цього приводу не заявляв. Представник відповідача у справі проти позову заперечив повністю, обґрунтовуючи свою позицію тим, що через постійні скарги на стан здоров`я позивача правомірно було направлено для проходження медичного огляду у приватний медичний центри «Звіробій» з яким у ХКП «Електротранс» укладено відповідний договір та який видав довідку про непридатність [PERSON] до роботи водієм тролейбуса. Водночас останньому запропоновано чотири вакантних посади з кращими умовами праці від яких той відмовився. Усі розрахунки при звільненні з позивачем проведено своєчасно та правильно, документів про наявність підстави компенсувати додаткову відпустку, як батькові, який самостійно виховує дитину [PERSON] не надавав, тому такі виплати не здійснено. Аналогічно роботодавцю не було відомо про стаціонарне лікування позивача у період з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року, оскільки паперовий листок непрацездатності до підприємства не передавався. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 24.07.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників, на 19.08.2025 року. 14.08.2025 року до суду надійшов відзив на позов. 26.12.2025 року судовий розгляд завершено ухваленням рішення по суті спору. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що 01.12.2021 року [PERSON] прийнятий на роботу в ДЕПО ХКП «Улектротранс» водієм пасажирського тролейбуса 3 класу. 21.12.2023 року йому присвоєно 2 клас водія тролейбуса (пасажирського). З огляду на неодноразові скарги [PERSON] на стан здоров`я, швидку втомлюваність, керівництвом ХКП «Електротранс» прийнято рішення про направлення його на медичне обстеження, яке проведено в ПП Медичний центр «Звіробій», яким 12.05.2025 року надано медичну довідку № 558582 про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду в якій зазначено, що [PERSON] непридатний для роботи за професією: водій тролейбуса та рекомендовано перевести його на роботу без шкідливих умов праці. За змістом наказу №210 від 13.05.2025 року [PERSON] , водія тролейбуса пасажирської служби ДЕПО відсторонено від роботи починаючи з 13.05.2025 року до вирішення питання переведення його на іншу роботу без шкідливих умов праці відповідно до наданого ним медичного висновку. Відділу кадрів запропонувати [PERSON] перелік вакантних посад з метою переведення на іншу роботу без шкідливих умов праці відповідно до медичного висновку. Того ж 13.05.2025 року [PERSON] запропоновано погодити переведення на вакантні посади:1) головного юрисконсульта; 2) ревізора з безпеки руху; 3) прибиральника території; 4) контролера пасажирського транспорту та визначитися стосовно бажаної посади до 16.05.2025 року, повідомивши відділ кадрів шляхом написання заяви на переведення. Актом від 13.05.2025 року за підписами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] засвідчено відмову [PERSON] ознайомлюватися з наказом №210 та переліком посад з метою переводу його на посаду без шкідливих умов праці, цим же актом засвідчено здійснення повідомлення [PERSON] про необхідність прийняття рішення про подальшу роботу у строк два робочих дні, та про обов`язок приступити до роботи з 08:00 год.16.05.2025 року. Водночас, на адресу [PERSON] 14.05.2025 року скеровано поштове відправлення з наказом №210, супровідним до нього та листом №01-07.532 від 14.05.2025 року яким йому запропоновано вакантні посади та вказівка на протязі 2-х робочих днів з моменту отримання даної пропозиції повідомити відділ кадрів стосовно бажаної посади шляхом написання заяви на переведення на обрану посаду. Вказане відправлення адресат не отримав. У періоди з 15.05.2025 року по 25.05.2025 року; з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року та з 05.06.2025 року по 17.06.2025 року [PERSON] хворів. Наказом №231 від 23.06.2025 року у зв`язку з відсутністю [PERSON] на роботі з 26.05. по 04.06.2025 року та з 18.06.2025 року по 23.06.2025 року вказані дні визнано днями прогулу. Наказом № 269-к від 23.06.2025 року [PERSON] , водія тролейбуса пасажирського, звільнено 23.06.2025 року у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, за пунктом 2 частини1 статті 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом документами, а також поясненнями учасників та свідків. 4. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Щодо поновлення на роботі, скасування наказу про відсторонення та наказу про визнання днів відсутності на роботі прогулами. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. П.2 ч.1 ст.40 КЗпП України допускає розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця в разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає продовженню даної роботи. Відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою роботодавець зобов`язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов`язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів. Працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров`я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров`я працівника. На момент виникнення спірних правовідносин процедура медичних оглядів працівників регулювалася Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України 21.05.2007 N 246. Відповідно до п. 1.4 Порядку- попередній медичний огляд проводиться під час прийняття на роботу з метою: - визначення стану здоров`я працівника і реєстрації вихідних об`єктивних показників здоров`я та можливості виконання без погіршення стану здоров`я професійних обов`язків в умовах дії конкретних шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу; Періодичні медичні огляди згідно П.1.5 Порядку проводяться з метою: своєчасного виявлення ранніх ознак гострих і хронічних професійних захворювань (отруєнь), загальних та виробничо зумовлених захворювань у працівників; забезпечення динамічного спостереження за станом здоров`я працівників в умовах дії шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу; вирішення питання щодо можливості працівника продовжувати роботу в умовах дії конкретних шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу; розробки індивідуальних та групових закладів охорони здоров`я та реабілітаційних заходів працівникам, що віднесені за результатами медичного огляду до групи ризику; Попередній (періодичні) медичний огляд працівників проводиться закладами охорони здоров`я, які отримали в установленому законодавством порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики за спеціальностями, що передбачені додатками 4 та 5 до цього Порядку( П.2.1). Для проведення попереднього (періодичних) медичного огляду працівників роботодавець повинен укласти або вчасно поновити договір з закладом охорони здоров`я та надати йому список працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду (П.2.4). Проведення попереднього (періодичних) медичного огляду здійснюється комісією з проведення медичних оглядів закладів охорони здоров`я (далі - Комісія). Комісію очолює заступник головного лікаря або уповноважена головним лікарем особа, який має підготовку з професійної патології. Комісія має право доповнювати види та обсяги необхідних обстежень і досліджень з урахуванням специфіки дії виробничих факторів і медичних протипоказань. До складу Комісії входять обов`язково терапевт, лікарі, які пройшли підготовку з профпатології. При відсутності окремих лікарів до проведення медичних оглядів залучаються на договірній основі спеціалісти з інших закладів охорони здоров`я. Комісія забезпечує проведення необхідних лабораторних, функціональних та інших досліджень (П.2.8). Медична довідка про проходження попереднього (періодичного)медичного огляду працівника видається за формою, зазначеною у додатку 8. Аналогічні вимоги щодо документації, що підтверджує невідповідність працівника займаній посаді містить абз.4 ч.2 Порядку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників) у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я за наявності в нього права на призначення дострокової пенсії за віком, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року №1449. Результати медичного огляду можуть бути оскаржені роботодавцем або громадянином у закладах охорони здоров`я вищого рівня або в судовому порядку( П.2.27 Порядку №246). В судовому засіданні встановлено, що довідка про проходження [PERSON] попереднього (періодичного) медичного огляду №558582 відповідає формі визначеній Порядком №246. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , за підписом якої видано вказану довідку пояснила, що рішення про невідповідність [PERSON] посаді водія тролейбуса та рекомендація переведення його на іншу, менш важку роботу приймалося комісією лікарів, куди входить також і профпатолог, на підставі медичних документів представлених самим [PERSON] , зокрема [PERSON] надав довідки від невропатолога та психіатра, які свідчать про наявність наслідків черепно-мозкової травми та психо-органічні розлади, які перешкоджають йому бути водієм тролейбуса. Судом враховано, що Приватне підприємство «Медичний центр «Звіробій» здійснює медичну діяльність на підставі ліцензії МОЗ України з медичної практики від 02.04.2015 року серії АЕ №638463. 26.02.2025 року між ним та ХКП « Електротранс» укладено договір № 109, яким передбачено надання послуг: Профілактичні медичні огляди працівників та різні послуги у сфері охорони здоров`я. У судовому засіданні позивач наполягає на тому, що висновок №558582 від 12.05.2025 року суперечить довідці профпатолога від 07.05.2025 року, якою не встановлено невідповідність пацієнта посаді водія, однак рекомендовано перевести його на полегшені умови праці. Щодо зазначеного, суд зважає на наступне. Бажання позивача продовжити роботу в ХКП «Електротранс» на посаді водія, однак нового транспортного засобу, не спростовує висновок комісії лікарів про його непридатність до вказаної професії. Як медична довідка №558582 так і довідка профпатолога від 07.05.2025 року вказують на рекомендацію переведення працівника на іншу, легшу роботу, не пов`язану із шкідливими умовами праці, тривалою вимушеною роботою, довготривалою позою, однак аж ніяк не свідчать про можливість [PERSON] продовжити працювати водієм тролейбуса, але на кращому транспорті. Вказаний медичний документ (довідка №558582) не оспорений позивачем на відповідність його змісту дійсним обставинам у визначеному законом порядку, а щодо мотивації позивача в частині безпідставності зроблених висновків щодо стану здоров`я з посиланням на Перелік медичних протипоказань (захворювань і вад), за наявності яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я від 07.10.2022 року №1817, яким визначено перелік хвороб, наявність яких перешкоджає виконувати роботу водія та якими на думку позивача він не хворіє, то суд зазначає, що у межах цивільного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів комісії при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі. Зазначена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №806/526/16. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що що внаслідок систематичних скарг [PERSON] на стан здоров`я та відмову у зв`язку з цим керувати тролейбусом, надання ним довідки про непридатність до роботи водієм, ним, як спеціалістом з охорони праці ініційовано питання про відсторонення [PERSON] від роботи та вирішення питання про переведення. Таким чином, судом встановлено, що прийнявши рішення про необхідність проведення медичного огляду [PERSON] його було відсторонено від роботи на період проходження такого. Про відсторонення [PERSON] було повідомлено шляхом доведення до його відома змісту наказу № 210 від 13.05.2025 р. та складено акт про відмову від підпису. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що про відсторонення його від посади на період проходження медичних обстежень його дійсно повідомили. Водночас вказав, що медичну довідку від 12.05.2025 року він подав на підприємство того ж 12.05.2025 року, а отже з цього моменту усі медичні обстеження щодо його придатності до роботи було завершено. Факти подальшого лікування позивача не пов`язанні з такими обстеженнями та ніяк не впливають на визначення його придатності до посади водія, однак навіть по завершенню таких [PERSON] на робоче місце не являвся без поважних причин, зокрема 04.06.2025 року та з 18.06.2025 року по 23.06.2025 року. Водночас визнання прогулами днів перебування на лікарняному суперечить поняттю прогули, тому в цій частині (за період з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року) наказ №231 від 23.06.2025 року підлягає до скасування. В решті, суд вважає, що мотиви звільнення позивача з посади водія відповідають вимогам закону. Щодо процедурних питань звільнення суд бере до уваги, що вимогами Кодексу законів про працю України на роботодавця покладено обов`язок перевести працівників, які за станом здоров`я потребують надання іншої, легшої роботи, на таку роботу за їх згодою та відповідно до медичного висновку тимчасово або без обмеження строку. Крім того, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України допускається за умови, що працівника, стосовно якого виявлено невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, неможливо перевести за його згодою на іншу роботу, яка відповідає його стану здоров`я. Статтею 43 Конституції України заборонено застосовувати примусову працю. Тобто, роботодавець може виконати свій обов`язок, перевівши працівника на іншу, легшу роботу, лише якщо є згода такого працівника. Однак, якщо працівник не дав згоди на переведення на запропоновану роботодавцем іншу, легшу роботу, це може бути підставою для звільнення працівника за пунктом 2 статті 40 КЗпП України. Судом встановлено, що [PERSON] було запропоновано перелік посад для подальшого переведення, однак він не погодився на жодну з них. Заперечення позивача щодо факту такої пропозиції спростовано у судовому засіданні відповідним актом від 13.05.2025 року, фактом направлення на фактичну адресу проживання позивача листа від 14.05.2025 року та поясненнями свідка [PERSON] у судовому засіданні 12.12.2025 року. Зокрема свідок підтвердила факт складання вказаного акта, відповідність його змісту фактичним обставинам. Крім того пояснила, що про відсторонення, його причини та перелік запропонованих посад [PERSON] було доведено усіма можливими способами, усно, письмово, у додаток Viber, а також, згодом, комісія відвідувала місце проживання позивача, однак останній з ними не спілкувався. Будучи ознайомленим з вище зазначеним [PERSON] повідомив, що більше його в ХКП «Електротранс» не буде.Свідок також зазначила, що усі виплати при звільнені було проведено, а щодо обставин одноосібного виховання дитини [PERSON] не подавав відомостей, тому компенсація за невикористану відпустку йому не була нарахована. У судовому засіданні [PERSON] також пояснив, що запропоновані роботодавцем посади для переведення його не влаштовують. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про те, що роботодавцем правомірно відсторонено водія [PERSON] від роботи та дотримано умов звільнення працівника за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України в частині пропозиції переведення на вакантні посади з полегшеними умовами праці та відсутності згоди на такі, тому накази № 210 від 13.05.2025 року та № 269-к від 23.06.2025 року є правомірними, скасуванню не підлягають. Відповідно, відсутні підстави для поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо компенсації невикористаної щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частинами першою, другою статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що кількість днів невикористаної ним щорічної відпустки визначена роботодавцем правильно, однак період за який обрахована компенсація є помилковим, оскільки до нього не враховано червень 2025 року, зважаючи на те, що звільнення позивача відбулося 23.06.2025 року. Позивач вважає, що не зарахування вказаного періоду у розрахунок вплинуло на правильність суми визначеної, як компенсація невикористаної відпустки. З таким твердженням суд не погоджується з огляду на те, що відповідно до розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Згідно довідки від 03.12.2025 року позивачем не використано 39 календарних днів щорічної відпустки та нараховано їх грошову компенсацію з огляду на те, що середньоденний заробіток позивача для обрахунку компенсації за невикористану відпустку склав562,19грн. при цьому, для обрахунку взято повний рік роботи, перед звільненням(12 місяців), з 01.06.2024 року по 31.05.2025 року, що повністю відповідає Постанові № 100. Іншого порядку розрахунку компенсації невикористаної відпустки не передбачено і суму середньоденного заробітку позивач не оспорює, тому вказана вимога не підлягає до задоволення. Щодо вимоги виплати компенсацій за невикористані додаткові (соціальні) відпустки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , який з грудня 2013 року проживає з ним, окремо від матері. Шлюб між позивачем та мамою [PERSON] [PERSON] розірвано рішенням Старокостянтинівського районного суду від 05.12.2014 року. В інші періоди роботи в ХКП «Електротранс» позивач використовував соціальну відпустку відповідно до ст.19 ЗУ «Про відпустки» на підставі рішення Хмельницької міської ради від 12.03.2015 року щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] з батьком, що не заперечується відповідачем, однак така не була йому компенсована на момент звільнення, оскільки на підприємстві були відсутні документи підтверджуючі його статус на момент звільнення. Дослідивши вказане питання, суд виходить з того, що додаткова відпустка працівникам, які мають дітей (ст. 19 Закону України «Про відпустки»), не належить до виду щорічних відпусток, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки», тому на неї не поширюються вищенаведені умови компенсації щорічних відпусток. Грошова компенсація за додаткову відпустку працівникам, які мають дітей, надається лише в разі звільнення працівника. Будь яких документів про зміну статусу працівника, як батька-одинака на момент звільнення у ХКП «Електоротранс» не було, як і не було перешкод для з`ясування цих обставин за наявності відповідних сумнівів. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що і до тепер самостійно виховує неповнолітнього сина про що додатково свідчить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.08.2017 року, яким встановлено факт проживання дитини з батьком та відмовлено матері [PERSON] у позові про визначення місця проживання дитини з нею. Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Таким чином, для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. З урахуванням того, що шлюб [PERSON] з матір`ю сина розірвано, дитина проживає з ним та факт його утримання не спростовано, попередньо статус батька-одинака визнавався роботодавцем та іншого в судовому засіданні не встановлено, а також за умов відмови у позові про поновлення на роботі, суд дійшов висновку про необхідність стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки» у зв`язку із звільненням та з урахуванням вимог статтей 116 та 83 КЗпП України. Нарахування вказаної компенсації здійснюється відповідно до розділу IV Постанови №100, п.5 якого передбачає, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. П.7 вказує, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Таким чином, з урахуванням середньоденного заробітку позивача для обрахунку компенсації за невикористану відпустку, який позивачем не оспорюється562,19грн., того, що соціальна відпустка 10 календарних днів у будь якому випадку включатиме 2 вихідних дня, сума нарахованої компенсації складає 4497,52 грн.(562,19х8). Статею 16-2 ЗУ «Про відпустки» передбачено також додаткову відпустку учасникам бойових дій, яким є позивач. Вказана відпустка надається із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Розрахунок суми відпускних проводять згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100, виходячи із заробітку за останні 12 календарних місяців роботи. Належність певної відпустки до того чи того виду (щорічна, соціальна тощо) визначено статтею 4 Закону про відпустки, а види відпусток, за які при звільненні виплачується компенсація у разі їх невикористання, статтею 24 означеного Закону. Утім, після введення додаткової оплачуваної відпустки окремим категоріям ветеранів війни жодних змін до цих статей Закону про відпустки не внесено. При цьому нову статтю віднесено до розділу ІІІ «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях», назву якого доповнили складовою «Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни». Отже, нова відпустка не належить до щорічних. Згідно зі статтею 4 Закону про відпустки до щорічних належать: основна відпустка (ст. 6); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Таким чином, додаткова оплачувана відпустка окремим категоріям ветеранів війни: надається за календарний рік; не продовжується (не переноситься) у разі тимчасової непрацездатності працівника; не підлягає поділу на частини; не надається за минулий рік, якщо працівник не скористався правом на неї у поточному році; не підлягає грошовій компенсації при звільненні. Тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц зазначено: "статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати". Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено незначні порушення трудового законодавста у відношенні [PERSON] , які однак допущено також і з вини самого позивача, який не повідомив своєчасно роботодавця про факт лікування, що спричинило визнання днів непрацездатності прогулами та не подавав заяву про виплату компенсації за невикористану відпустку передбачену статтею 19 ЗУ «Про відпустки» з долученням необхідних документів, що доводять його статус батька-одинака. Вказане призводить суд до висновку, що заявлена позивачем моральна шкода є надто завищеною та необґрунтованою. Звільнення позивача визнається судом законним, а відтак причинного зв`язку між звільненням [PERSON] та станом його психічного здоров`я немає. З огляду на викладене, суд оцінює заподіяну позивачу моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , а саме за вимогами про скасування наказу №231 від 23.06.2025 року про визнання прогулами днів з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року; стягнення компенсації за невикористану відпустку передбачену статтею 19 ЗУ «Про відпустки» в сумі 4497,52грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн.. 5. Судові витрати Відповідно до змісту статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду у справі про поновлення на роботі та, як учасник бойових дій. Водночас, при поданні позову з кількома вимогами (майновими та/або немайновими) судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо, якщо інше не передбачено законом. Якщо позов містить вимоги як майнового, так і немайнового характеру, збір сплачується за кожну вимогу згідно з відповідними ставками. З огляду на те, що судом частково задоволено дві вимоги майнового характеру, загалом на суму 6497,52 грн.(4497,52=2000) та одну вимогу немайнового характеру, до стягнення з відповідача на користь держави належить судовий збір в сумі 2422,40 грн.(двічі по 1211,20).

Outcome: partial