Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 18 грудня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що з 27 серпня 2015 року перебуває в зареєстрованому шлюбу з громадянином США [PERSON] , відповідно до актового запису №792 внесеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З моменту укладення шлюбу і до початку повномасштабного вторгнення рф вони проживали в Україні, після чого переїхали жити до будинку чоловіка в США. Однак, внаслідок погіршення відносин між подружжям, неможливістю спільного проживання, вона в листопаді 2024 року змушена була забрати дітей та повернутися в м. Малин Житомирської області. Просила шлюб, зареєстрований 27 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві розірвати, стягувати з відповідача на свою користь на утримання дітей аліментів в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю. 09 травня 2025 року [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Антонович О.С. подав до суду зустрічну позовну заяву, вимогами якої просив визнати незаконним утримання [PERSON] на території України їхнього сина [PERSON] та доньки [PERSON] та зобов`язати [PERSON] повернути дітей до місця їх постійного проживання в США (адреса проживання: 111 Фон Крік Корт, Сідар-Пойнт, NC [NUMBER] ). Також зазначив, що судом Північної Кароліни 16 січня 2025 року, було постановлено, що встановлення одноосібної опіки та повноваження щодо прийняття рішення стосовно неповнолітніх дітей належить йому. Процесуальні дії у справі 06.02.2025 ухвалою суду прийнято позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. 06.03.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.05.2025 сторона відповідача подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , про визнання незаконним утримання малолітніх дітей в Україні, повернення дітей до місця їх постійного проживання. 23.07.2025 судом подано запит до Житомирського обласного центру соціальних служб та Центральному Міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції регіональному координатору Валентину Залізняку про результати розгляду заяви громадянина [PERSON] про сприяння поверненню з України до Сполучених Штатів Америки його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , України відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року. 31.07.2025 на електронну адресу суду надійшла відповідь на запит від Міністерства юстиції України. Відповідно до якого, пунктом 1 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Мін`юсту від 23.06.2011 №1707/5, зареєстрованим в Мін`юсті 23.06.2011 за № 759/19497, визначено, що міжрегіональні управління Міністерства юстиції України підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами. Відповідно до пункту 2 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 № 338) (далі Порядок) Мін`юст виконує функції центрального органу за Конвенцією безпосередньо та через його територіальні органи. Так, відповідно до підпункту 1 пункту 12 Порядку Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) після надходження від Мін`юсту доручення та копії заяви [PERSON] про сприяння поверненню з України до Сполучених Штатів Америки його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вживалися заходи для одержання від [PERSON] згоди на добровільне повернення дітей та отримання пояснень щодо її намірів стосовно добровільного вирішення порушеного питання та участі у медіації. Також [PERSON] було роз`яснено можливість добровільного вирішення порушеного питання, зокрема через участь у медіації, а також поінформовано про умови Конвенції. Відповідно до умов Конвенції розгляд справи, встановлення, чи дійсно мало місце неправомірне переміщення або утримування відповідно до статті 3 Конвенції, та прийняття за результатами розгляду заяви рішення про повернення чи відмову у поверненні дитини з України в іноземну державу відноситься до компетенції виключно суду України. Прийняття рішення щодо ініціювання судових процедур приймається тільки заявником. Інформація про те чи ініційовано заявником судові процедури щодо повернення дітей до Сполучених Штатів Америки, в Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутня. 11 серпня 2025 року під час судового засідання надійшло клопотання від представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження. Обґрунтовує тим, що відповідач не був ознайомлений з матеріалами справи оскільки перебуває в іншій країні, та задля забезпечення належного захисту в суді виникла необхідність в поверненні до стадії підготовчого провадження. Ухвалою суду від 11.08.2025 прийнято повернутися на стадію підготовчого провадження по справі. Прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання незаконним утримання малолітніх дітей в Україні, повернення дітей до місця їх постійного проживання. Вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа в інтересах дітей: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської області про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та визначення їх місця проживання. 26.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиція позивача 12.06.2025 від [PERSON] до суду надійшло клопотання про доручення доказів, а саме: копію свідоцтва досягнення учня 3-Б класу Малинського ліцею №3 Малинської міської ради, [PERSON] , яким підтверджено високий та достатній рівень навчання, факт переведення дитини до наступного класу на наступний навчальний рік відповідно до протоколу педагогічної ради № 19 від 28.05.2025; копію довідки Житомирського обласного центру зайнятості № 2025052700117590 від 27.05.2025 про припинення реєстрації, як безробітної та доходи з 05 грудня 2024 року по 30 квітня 2025; копію виписки з ЄДРФОП № 263825648040 від 21.05.2025 про реєстрацію [PERSON] ФОП, копію договору субпідряду з компанією Rew Technology від 01.05.2025 з перекладом на українську мову (а.с.119-135). 21.08.2025 [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву про визнання незаконним утримання малолітніх дітей в Україні, повернення дітей до місця їх постійного проживання, в якому категорично заперечила проти вимог позивача у зустрічному позові. Зазначивши, що поведінка батька була непередбачуваною, агресивною, часто супроводжувалась емоційними спалахами в присутності дітей. Він контролював фінанси, принижував мене перед дітьми, погрожував насильством, замикався в кімнаті. У ніч з 16 на 17 вересня 2024 року стався черговий напад агресії, через який вона була змушена звернутись до соціальної служби. Їхні діти потребували безпечного середовища, тому повернулись на наше постійне місце проживання в Україну. Просить суд прийняти до уваги, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] в якості доказів був наданий висновок служби захисту дітей від 22.11.2024, відповідно до якого департаментом соціальних служб округом Картерет було встановлено, що під час розслідування було виявлено недостатньо інформації і звіт не був обґрунтованим. Справа служби у справах дітей закрита. З даного документу можна зробити висновок, що справа закрита у зв`язку з недостатністю доказів. 01.09.2025 [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому просить суд врахувати , що діти є повноправними громадянами України, їхнє проживання в Україні є законним та відповідає їхнім найкращим інтересам, твердження позивача не відповідають фактичним обставинам та спростовуються доказами. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та визначити постійне місце проживання в Україні дітем [PERSON] та [PERSON] з їх мамою [PERSON] . 11.09.2025 [PERSON] надіслала до суду клопотання про долучення доказів, яким просить долучити до справи нові докази, які змогла отримати лише на даний час, а саме: копію відповіді Головного Управління Державної міграційної служби у Львівській області № 02-02/ від 12.2021 року про розгляд заяви щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні [PERSON] (дана відповідь була направлена на адресу реєстрації та проживання нашої сім`ї, в тому числі і [PERSON] : [ADDRESS] ), копію рішення ГУДМСУ у Львівській області від 20 грудня 2021 року № 46012300012339 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні, а також копію будинкової книги матері [PERSON] , з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання сім`ї. Вказані докази підтверджують той факт, що постійним місцем проживання сім`ї була, і є на даний час, Україна, а не США. В Україні народилися діти. В Україні було зареєстровано постійне місце проживання за вищевказаною адресою. В Україні подружжя, а саме у Києві та у Львові, знімали житло, а деякий час проживали у місті Малині та мали намір придбати тут будинок. Поїздка в США була зумовлена виключно введенням в Україні воєнного стану, а саме перебування в США було короткочасним. На постійне місце проживання в США сім`я не переїжджала. 23.10.2025 [PERSON] подала до суду клопотання про залучення доказів, відповідно до якого просить суд долучити до матеріалів справи рішення виконавчого комітету Малинської міської ради від 03.10.2025 №393 та висновок органу опіки і піклування; долучити як письмовий доказ скріншоти листування з батьком дітей, що підтверджують факт пропозиції грошової винагороди за можливість побачення з дитиною; врахувати ці обставини при оцінці належності поведінки батька та доцільності умов спілкування з дітьми. Позиція відповідача та його представника 25.04.2025 від представника [PERSON] адвоката Антонович О.С., яка діє на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серії АМ № 1126956 надійшло клопотання, в якому просить надати доступ до матеріалів справи через підсистему «Електронний суд» та відкласти розгляд справи на іншу дату. 05.05.2025 від представника відповідача Антонович О.С. надійшло клопотання про участь в судових засіданнях по даній справі з участю представника [PERSON] адвоката Антонович О.С. в режимі відео конференції. 09.05.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Антонович О.С. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . Відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю в Україні, оскільки в позовній заяві та в доданих до неї документах, немає жодного доказу на підтвердження викладених Позивачем фактів. У вересні 2024 року, як вказує Позивач у позовній заяві, остання звернулась до соціальної служби про вчинення домашнього насильства відносно нашої дитини - [PERSON] . Дана заява не знайшла жодних обґрунтованих підтверджень, від органів держави, що займаються питаннями дітей та органів поліції, а тому дані звинувачення було знято. В ході даної справи, відповідач пройшов поліграф, який підтвердив, що жодних протиправних дій відносно дитини він не вчиняв. Далі подружжя пройшли декілька сеансів психотерапії, але в листопаді 2024 року, позивач, без будь - якого погодження зі чоловіком, забрала спільних дітей та повернулась до України. Тобто, доказів, котрі б підтверджували факт вчинення відносно дітей або Позивача протиправних дій у формі будь - якого насильства - суду не надано. Позивачем не повідомлено суд про те, що спільні діти - [PERSON] та [PERSON] - являються громадянами Сполучених Штатів Америки. Останні 3 роки подружжя проживали разом в США. Оскільки і вони є резидентами США, [PERSON] звернувся до суду [PERSON] з заявою про винесення рішення про опіку над дітьми. Судом [PERSON] , [INFO] , було постановлено, що встановлення одноосібної опіки та повноваження щодо прийняття рішення стосовно неповнолітніх дітей буде належати йому, а також, що будь - який суд, в будь - якій країні, що підписала Гаазьку конвенцію, та будь - який правоохоронний орган у штаті [PERSON] або будь - якому іншому штаті повинен допомагати батьку в отриманні та здійсненні опіки над неповнолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] - мають перебувати зі мною (а.с.98-103). Після отримання рішення суду про опіку над дітьми, він звернувся до Державного департаменту США з заявою згідно з Гаазькою Конвенцією про цивільні аспекти міжнародного неправомірного переміщення дітей та ініціював питання про повернення дітей до їх постійного місця проживання (а.с.104-106). Позовна заява про визначення місця проживання дітей з матір`ю в Україні подано спеціально для того, щоб штучно утримувати дітей в Україні. З матеріалів справи вбачається, що позивач, повернувшись в Україну, одразу почала вчиняти дії для того, щоб змінити місце проживання дітей та одразу звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з нею. Проте, зазначені вище обставини свідчать про те, що матір фактично здійснила викрадення дітей та протягом тривалого часу незаконно утримує їх, а тому - відповідно до вимог Гаазької Конвенції 1980 року діти мають бути повернуті до свого постійного місця проживання в США. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю. 21.07.2025 адвокат Антонович О.С. надіслала до суду для відома відповідь Міністерства юстиції України на адвокатський запит щодо стану розгляду заяви громадянина [PERSON] , поданої в межах дії Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року. Згідно наданої відповіді, рішення про повернення дитини в іноземну державу відноситься до компетенції виключно суду України. Тобто, підстави для відкладення розгляду справи з метою очікування розгляду Міністерством заяви громадянина Скасків відсутні, просить врахувати дану обставину. 09.05.2025 від імені та в інтересах позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокатом Антонович О.А. подану до суду зустрічну позовну заяву про визнання незаконним утримання малолітніх дітей в Україні, повернення дітей до місця їх постійного проживання. Вимогами якого просить суд: визнати незаконним утримання [PERSON] на території України сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] та зобов`язати [PERSON] повернути дітей [PERSON] та [PERSON] до місця їх постійного проживання в США ( адреса проживання: 11 Фон Крік Корт, Сідар-Пойнт, NC, [NUMBER] ). 29.08.2025 від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокатом Антонович О.С. надійшов відзив на позовну заяву про визнання незаконним утримання малолітніх дітей в Україні, повернення дітей до місця їх постійного проживання. Перебування дітей в Україні - не відповідає їх інтересам, оскільки це є небезпечним, через повномасштабну війну. Діти не відвідують навчальні заклади. Пояснення відповідача щодо причин екстернатної форми навчання старшого сина - незрозумілі, адже наявність, гіпсу чи лікування не повинні позбавляти дитини вливанню в соціум, спілкуванню з однолітками. Крім того, відповідач вказує на те, що дитина не навчається в школі, через потребу, в оперативному втручанні на нозі, але, в той же час, це не позбавляє дитини можливості відвідувати карате. Менша донька не відвідує садочок, що теж позбавляє її спілкуванню з дітьми. Позиція третіх осіб 03.03.2025 від представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Суханової А.В. надійшла заява, в якій просили проводити розгляд справи без участі представника. 14.04.2025 Служба у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради надіслала висновок на адресу суду, щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого, доцільним визначити місце проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] . 09.09.2025 від представника Міністерства юстиції України Інни Нечипоренко до суду надійшло пояснення на позовну заяву, відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Просить суд прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних у справі доказів з максимальним врахуванням інтересів дитини, здійснити розгляд справи з урахуванням вимог статті 11 Гаазької Конвенції, розгляд даної справи провести за відсутності представника Міністерства юстиції України. Сторони в судовому засіданні відмовились від виклику в судове засідання малолітнього [PERSON] з метою з`ясування його думки з приводу спору. Встановлені судом обставини 27 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , складено актовий запис № 792, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.18). За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , відповідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Малинського районного управління юстиції у Житомирській області та дочка [PERSON] , [INFO] , відповідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Малинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (а.с.19,20). На даний час діти проживають з позивачем та повністю знаходяться на її утриманні. Довідкою Малинської міської ради № 1172 від 03.07.2024, виданою [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , підтверджено те що, її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані ( [PERSON] з 02.06.2017, а [PERSON] - з 19.11.2024) та проживають за вищевказаною адресою (а.с.24). 06.05.2025 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України проінформувало суд, що до Міністерства юстиції надійшла заява [PERSON] про сприяння поверненню з України до Сполучених Штатів Америки його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , України відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року. 25.04.2024 [PERSON] , [INFO] , громадянство США, видана Посвідка на постійне проживання за № [NUMBER] , дата закінчення строку дії 24.04.2034 (а.с.17). [PERSON] укладено декларацією № 0001-378Т-4А10 від 02.12.2024, з лікарем який надає первинну медичну допомогу [PERSON] , [INFO] (а.с.27). [PERSON] укладено декларацією № 0001-ХМТТ-4А10 від 02.12.2024, з лікарем який надає первинну медичну допомогу [PERSON] , [INFO] (а.с.28). Відповіддю Галицької районної державної адміністрації в м. Львові № 31-вих-2718 від 09.01.2025, встановлено, що громадянин США [PERSON] , [INFO] , станом на 08.01.2025, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , зареєстрований постійно з 15.04.2024 по посвідці на постійне проживання в Україні № [NUMBER] вид. 4601 25.04.2024 р. (а.с.42). Судом Північної Кароліни Округу Картерет за позовом [PERSON] про невідкладне опікунство [PERSON] (дата народження [INFO] ) та [PERSON] (дата народження [INFO] ), прийнято рішення від 16 січня 2025 року, суд вирішив: 1. Одноосібна юридична опіка та повноваження щодо прийняття рішень стосовно неповнолітніх дітей, [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), буде належати позивачу. 2. Одноосібна фізична опіка над неповнолітніми дітьми [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), буде належати позивачу. 3. Що будь-який суд у будь-якій країні, яка підписала Гаазьку конвенцію, та будь-який правоохоронний орган у штаті [PERSON] або будь-якому іншому штаті повинен допомогати Позивачу в отриманні та здійсненні опіки над неповнолітніми дітьми: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) повинні перебувати з Позивачем. 4. До подальшого розпорядження Суду цей ордер залишається в повній мірі чинним і підлягає виконанню відповідно до повноважень Суду у справах про невиконання постанов Суду. 5. До подальшого розпорядження Суду, Суд зберігає юрисдикцію над сторонами та предметом спору (а.с.100). Рішенням Виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області № 393 від 03.10.2025 про затвердження висновку про визначення способів участі батька у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та спілкуванні з ними, визначено: необмежене спілкування батька з дітьми засобами телефонного поштового, електронного та іншого зв`язку; особисті зустрічі під час перебування батька в Україні, за попередньою домовленістю з матір`ю, у присутності матері або іншої уповноваженої особи (якщо це необхідно для психологічного комфорту дітей). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Щодо розірвання шлюбу Відповідно до ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу. З приводу вимог щодо визначення місця проживання дітей, визнання незаконним їх утримання в Україні та повернення дітей до місця їх постійного проживання. Відповідно до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Частиною другою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. З свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 02 квітня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Малинського районного управління юстиції у Житомирській області [PERSON] , свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 02 травня 2020 року Малинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), витягів з реєстру Малинської територіальної громади, довідки Малинської міської ради №1172 від 03.07.2024 чітко вбачається, що малолітні [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, народились, зареєстровані та проживають в України (за винятком 2022-2024 років), а тому спір слід врегульовувати саме виходячи з положень національного законодавства України. Доказів припинення ними громадянства України сторонами не надано, а судом не здобуто. Відповідач вказує також на наявність у дітей громадянства США, однак положення щодо громадянства дитини не підлягають застосуванню, оскільки Конвенція не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини. Вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства. Не є предметом доказування у спорах щодо повернення дитини у контексті мети та цілей Гаазької Конвенції 1980 року, зокрема наявності чи відсутності у матері та батька житла у власності, можливості забезпечення належних умов для проживання малолітньої дитини, питання психологічного ставлення дитини до кожного з батьків, реалізації батьківських обов`язків стосовно догляду, утримання та виховання дитини в Україні. При цьому, судом не встановлено та стороною позивача не доведено поганого або будь-якого негативного відношення батька до дітей, нехтуванням ним своїми обов`язками або вразливого впливу на розвиток дітей. Суд, усвідомлюючи чутливість правовідносин, які є предметом спору у цій справі, дійшов висновку, що повернення дітей, за місцем проживання батька до Сполучених Штатів Америки не відповідає їх інтересам, однак обом батькам, враховуючи інтереси дітей та інтереси їх самих, доцільно адвекватно здійснювати права піклування дітьми та дійти певної домовленості щодо цього. Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Конвенції про права дитини на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди). Статтею 2 Гаазької Конвенції 1980 року на договірні держави покладено зобов`язання вживати всіх належних заходів для повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. В силу ст. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років (ст. 4 Гаазької Конвенції). Для цілей цієї Конвенції, згідно зі ст. 5: «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Відповідно до ст. 12 Гаазької Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. В порядку ст. 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; b) або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі. У статті 50 Гаазької конвенції 1996 року зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування. Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Таким чином, не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). Найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією. Тим не менш, їх не можна сприймати в ідентичній манері, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або ж приймає рішення по суті заяви про батьківську опіку або батьківські права, враховуючи, що останнє судове провадження в принципі не має нічого спільного з намірами Гаазької конвенції (статті 16, 17 та 19; див. також вище, пункт 35). Таким чином, в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Зокрема, в контексті цього провадження Суд вкотре повторив, що він не пропонує замінити своєю власною оцінкою оцінку національних судів (див., наприклад, справи «Hokkanen проти Фінляндії», згадана вище, і «К. та Т. проти Фінляндії» [ВП], № 25702/94, § 154, ECHR 2001-VII). Разом з тим, він повинен переконатися в тому, що процес прийняття рішень, результатом якого стало прийняття національними судами оспорюваних заходів, був справедливим і дозволив усім зацікавленим сторонам повною мірою викласти свої аргументи, і що найкращі інтереси дитини були захищені (див. справи «Eskinazi та Chelouche проти Туреччини» (прийнятність), № 14600/05, ECHR 2005-XIII (витяги); «Maumousseau та Washington», згадана вище; і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 139). Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 757/25106/16-ц зробив висновок, що місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини. У цій же постанові Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі. А також вказує на те, що лише у разі встановлення, що діти до незаконного переміщення та утримання в іншій державі мали звичайне місце проживання в Україні відповідно до правил статті 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір, який виник між сторонами, підлягає розгляду судами України, крім випадків, встановлених у статті 7 цієї Конвенції. Існують реальні ризики того, що повернення дітей до США негативно вплине на них, спричинить їм психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню найкращих їх інтересів (пункт b статті 13 Конвенції 1980 року), оскільки з врахуванням їх віку, постійне проживання з народження в Україні разом з матір`ю, наявність між ними протягом тривалого часу тісних відносин, перебування протягом тривалого часу в оточенні лише матері та її родичів, до яких вони звикли, з врахуванням висновку психолога Малинського міського центру соціальних служб щодо збереження емоційного стану дітей (у Данила відсутнє бажання взаємодіяти з батьком, він не хоче проживати зі своїм батьком), відвідування навчальних закладів в м. Малині, гуртків, наявність комфортних умови для проживання, забезпечення усім необхідним для розвитку і навчання, медичний нагляд, що є свідченням того, що діти сторін уже прижилися у своєму середовищі. Крім того, зважаючи на їх прив`язаність до матері, з якою вони проживають постійно, проживання в іншій країні без матері, оскільки матір дитини не матиме права на в`їзд до США, негативно позначиться на психоемоційному стані дітей. Суд також критично ставиться до позиції відповідача, що [PERSON] може безперешкодно користуватися їх спільним будинком в США, оскільки відповідно до загального гарантійного акту на право володіння майном штату [PERSON] від 14.02.2022 (т.2 а.с. 82) отримувач будинку [PERSON] є неодруженим, а тому одноособово володіє набутим майном, що фактично унеможливить побачення дітей з матір`ю на території США. Зважаючи на тривалий період у один рік, який пройшов з дати переміщення дітей, протягом якого вони мешкають на території України, суд вважає, що малолітні [PERSON] та [PERSON] повністю адаптувалися та прижилися до нового середовища в Україні. Судом також враховується, що [PERSON] фактично та переважно перебуває на території України, має зареєстроване місце проживання та роботу в Україні, про що він зазначав в судовому засіданні, а тому даний фактор також є ключовим при вирішенні спору по суті. Суд приймає до уваги поданий висновок виконавчого комітету Малинської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області №113 від 08.04.2025 про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю. Крім того, за заявою [PERSON] , рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради №393 від 03.10.2025 затверджено висновок про визначення способів участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ним, яким встановлено необмежене спілкування батька з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку та особисті зустрічі під час перебування батька в Україні, за попередньою домовленістю з матір`ю, у присутності матері або іншої уповноваженої особи (якщо це необхідно для психологічного комфорту дітей). Враховуючи викладене, а також положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та релевантну судову практику Верховного Суду у подібних справах, суд доходить висновку про те, що відсутні підстави для повернення дітей до місця проживання батька в штаті [PERSON] , оскільки дане повернення не відповідатиме їх якнайкращим інтересам. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до вимог статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 308/422/17-ц зроблено правовий висновок про те, що не зазначення в судовому рішенні конкретної адреси проживання дитини не може вважатися істотним при вирішенні справи, оскільки в цьому випадку ключовим питанням є встановлення особи одного із батьків, з яким визначається місце проживання дитини. У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17 зроблено висновок про те, що вирішальним у категорії справ про визначення місця проживання дитини є визначення такого місця проживання з кимось із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З приводу посилання відповідача на наявність рішення суду штату Північна Кароліна Щодо вирішення питання про виконання рішення суду загальної юрисдикції Північної Кароліни (справа №25 CVD 49 від 16 січня 2025) в частині встановлення одноосібної юридичної опіки [PERSON] та повноважень щодо прийняття ним рішень стосовно неповнолітніх дітей суд, посилаючись на положення статті 24 Закону України «Про міжнародне приватне право», виходить із того, що встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного. Якщо особа, яка перебуває під опікою (піклуванням), проживає в Україні, застосовується право України, якщо воно є більш сприятливим для цієї особи. Таким чином, зважаючи на те, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання в Україні, вказане судове рішення у зазначеній частині не підлягає примусовому виконанню в Україні. Крім того, лише під час перебування в Україні [PERSON] стало відомо про наявність судового розгляду та постановлення рішення судом, в тому числі і щодо встановлення опікунства над дітьми. Крім того наслідком виконання рішення суду штату Північної Кароліни від 16 січня 2025 року є переміщення дітей на територію США, що свідчить про фактичну передачу дітей (громадян України) до іноземної країни. Згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом. Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України. Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. З заявою про визнання рішення іноземного суду на територію України [PERSON] не звертався. З приводу стягнення аліментів на утримання дітей Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з якими проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається з п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини. При цьому, слід зазначити, що закріплений на законодавчому рівні розмір прожиткового мінімуму не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів. Розподіл судових витрат Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду.

Outcome: approved