Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

ТОВ «Споживчий Центр» звернулися з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором №16.09.2024-100000409 від 16.09.2024 року в сумі 49400,00 гривень, з яких 20000,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту; 15400,00 грн сума заборгованості за процентами; 1000,00 грн комісія пов`язана з надання кредиту; 3000,00 грн додактова комісії за обслуговування кредитної заборгованості; 10000,00 неустойка; 2422,40 грн судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, 16.09.2024 року [PERSON] було укладено кредитний договір з ТОВ «Споживчий Центр», однак відповідачем не було сплачено кредитні кошти, комісії і проценти за користування кредитом у строк встановлений Кредитним договором. У судове засідання представник позивача не з`явився,згідно матеріалів позовної заяви просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена шляхом направлення їй смс-повідомлення про виклик в судове засідання на номер телефону, зазначений у позовній заяві, яке нею було отримано, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2025 року вказана справа передана на розгляд судді Бедьо В.І. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.11.2025 року відкрито провадження у справі, було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.09.2024 року [PERSON] було укладено кредитний договір №16.09.2024-100000409 з ТОВ «Споживчий Центр», за умовами якого Відповідачу було надано грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 98 днів, фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5 % за 1 день користування Кредитом, комісія за надання кредиту 5% від суми кредиту. ТОВ «Споживчий Центр» свої зобов`язання виконало та надало [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 гривень. Будь-яких доказів того, що відповідач повернув кредит у строк, передбачений умовами договору, матеріали справи не містять. Оцінка Суду. Між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Специфіка спірних правовідносин свідчить, що для правильного вирішення спору необхідно дати відповідь на такі ключові питання: 1) Чи було укладено договір з відповідачем? 2) Чи були надані відповідачу кредитні кошти? 3) Чи наявні підстави для стягнення заборгованості і якщо так, то в якому розмірі? Відповідаючи на вказані питання у справі, суд звертає увагу на наступне. Згідно із матеріалами справи відповідач підписав кредитні договори за допомогою одноразового ідентифікатора. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року №675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК). Вказану позицію детально розкрив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20)), яка враховується Судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). З позовної заяви вбачається факт укладання 16.09.2024 року [PERSON] кредитного договору з ТОВ «Споживчий Центр». Наведене підтверджує укладення кредитного договору і виникнення зобов`язань між сторонами. Указаний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний Відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Отримання коштів відповідачем в розмірі 20000,00 грн. підтверджується доказами, наданими позивачем, кошти за договором позики було переведено на картковий рахунок останні чотири цифри якого 2876, які суд приймає до уваги. Зазначені обставини [PERSON] в порушення статей 12, 81 ЦПК не спростовано. Суд звертає увагу на особливості доказування в цивільному процесі і наголошує на тому, що відповідач побудував свою позицію на концепції «негативного доказу» (див. для прикладу постанову Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №2-879/13 (провадження № 61-10802св18). Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами. За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. За умовами договору позики №09.03.2025-100001528 від 09.03.2025 року, укладеного між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] за умовами якого Відповідачу було надано грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 98 днів, фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5 % за 1 день користування Кредитом, комісія за надання кредиту 5% від суми кредиту. Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Споживчий центр» має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами. Суд зазначає, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, на період дії воєнного стану в Україні та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором споживчого кредиту, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені). З огляду на наведене, нарахування та стягнення неустойки за період дії воєнного стану є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача за договором позики №16.09.2024-100000409 від 16.09.2024 року підлягає стягненню: 39400,00 грн., з яких 20000,00 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 15400,00 грн. прострочена заборгованість за процентами; 1000,00 грн прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту; 3000,00 грн додаткова комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості з [PERSON] . Суд зазначає, що ціна позову становить 49400,00 грн, з яких у задоволенні позову відмовлено в частині стягнення неустойки у розмірі 10000,00 грн. Таким чином, задоволено вимоги на суму 39400,00 грн, що складає 79,8 % від ціни позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі і 1 932,03 грн (2 422,40 * 39400/49400). З цих підстав,

Outcome: partial