Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості, інфляційних витрат та трьох відсотків річних в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 179,93 грн. та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2011 у справі №2-1459/11. Свої вимоги мотивує тим, що з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03.02.2011 року по справі № 2-1459/11 з [PERSON] на користь кредитної спілки «Аккорд» стягнуто 13 454,43 грн. як заборгованість за кредитним договором. 04.06.2013 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва кредитну спілку «Аккорд» як стягувача замінено на [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги. За період з 2011 року [PERSON] від виконання рішення суду ухилявся, по виконавчому листу по даній справі, що неодноразово знаходився на виконанні у ВДВС Солом`янського району, ніяких грошових коштів на користь стягувані стягнуто не було. 15.07.2016 ВДВС Солом`янського району відкрило виконавче провадження № [NUMBER]. У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивач звернувся до суду про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2020 цивільну справу передано для розгляду судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2024 цивільну справу передано для розгляду судді Солом`янського районного суду м. Києва Верещінській І.В. Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03.02.2011 року у справі № 2-1459/11 позов кредитної спілки «Аккорд» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь кредитної спілки «Аккорд» борг у розмірі 13 454,43 грн., судові витрати на загальну суму 254,54 грн., а всього 13 708,97 грн. (а.с. 5). На виконання Рішення суду від 03.02.2011 року у справі № 2-1459/11 видано виконавчий лист 11 квітня 2011 року (а.с. 5). 04.06.2013 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва кредитну спілку «Аккорд» як стягувача замінено на [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги (а.с. 7). 15.07.2016 року державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мірошник К.А. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] на виконання рішення суду у справі № 2-1459/11 (а.с. 8) Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526 ЦКУкраїни зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників)кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом,так і від будь-кого з них окремо. Кредитор,який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників,має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625ЦКУкраїни є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. З огляду на те, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом з відповідача. З ухваленням судом у 2011 році рішення суду про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором в сумі 13 708,97 грн. зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання у вказаному розмірі не відбулось. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачем заборгованість в повній мірі не погашена. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення виконання зобов`язання. Як вказує позивач, нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України здійснюється в межах строку загальної позовної давності у три роки з врахуванням його продовження на строк дії карантину, введеного 19.12.2020 року. Згідно розрахунків, що надані позивачем на підтвердження сум заборгованості, передбачених статтею 625 ЦК України, стягнення здійснюється за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за порушення зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором, що складає 1 179,93 гривень, а також нараховані на заборгованість інфляційні втрати, що становлять 3 309,79 грн. Загальний розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання становить 4 489,72 грн. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261ЦКУкраїни за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року Також суд зазначає, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. В своєму позові позивач вказує, що стягнення здійснюється за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року. З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності. За розрахунками позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний період складає 1 179,93 гривень, нараховані на заборгованість інфляційні втрати становлять 3 309,79 гривень. Провівши розрахунок на заборгованість інфляційних нарахувань за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року, судом встановлено, що інфляційні втрати за вказаний період складають: 3 451,86 грн. Провівши розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року, судом встановлено, що їх розмір складає 1 179,93 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому вимога щодо стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат розглядається за вказаний позивачем період. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню шляхом стягнення за період з 01.05.2017 року по 30.04.2020 року з відповідача заборгованості за грошовим зобов`язанням, а саме: 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 179,93 гривень, інфляційних втрат у розмірі 3 309,79 гривень. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь Держави суми судового збору 840,80 грн., оскільки при поданні позову позивач як інвалід першої групи був звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved