Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

До Канівського міськрайонного суду Черкасько області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблина Євгеній В`ячеславович, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлизавета Павлівна про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договору довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки в сумі 344452,00 грн та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, витрати за проведення експертизи в розмірі 5000,00 000 грн та судовий збір на користь держави в розмірі 3612,52 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 14.03.2024 рішення суду скасовано в частині стягнення зі [PERSON] на користь держави судового збору в розмірі 3612,52 грн. Судовий збір в розмірі 3612,52 грн. компенсовано за рахунок держави. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. В процесі примусового виконання рішення суду приватним виконавцем Недоступ Д.М. позивач довідався, що [PERSON] навмисно відчужив належне йому майно на праві приватної власності на своїх доньок та дружину, а саме: 06.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори дарування земельної ділянки площею 0,9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, земельної ділянки площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, та 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада. Також 27.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, предметом якого є 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0231, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, який відчужив майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх доньок та дружини після пред`явлення до нього позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно стягувача, оскільки уклав договори дарування та довічного утримання (догляду), які порушують майнові інтереси стягувача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вказані договора відповідач та його родичі уклали з метою приховування майна від наступних стягнень на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням перед стягувачем. В обґрунтуванні позову позивач посилається на норми ЦК України щодо недійсності правочинів та практику Верховного Суду щодо визнання правочинів фраудаторними, просить визнати недійсними договора дарування від 06.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, земельної ділянки площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, та 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада. договір довічного утримання від 27.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0231, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності на відчужене майно. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 40 000,00 грн. 25.07.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Сіренко О.В. подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договори довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно подана до суду з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права. При цьому була порушена нотаріальна таємниця та не надано до суду інформацію про наявність електронного кабінету в системі електронний суд. Копія договору дарування частки земельної ділянки від 06.10.2021, учасником якого начебто є [PERSON] , отримана позивачем поза правовим полем та не є засвідченою належним чином. У позові не визначена його ціна, власність [PERSON] , якої позивач намагається її позбавити, не оцінена. Позивач не сплатив судовий збір, не додав доказів наявності в нього другої групи інвалідності, копій документів які підтверджують повноваження адвоката, статус [PERSON] та [PERSON] не зазначено (є тільки підписи та прізвища). Крім того на підставі ухвали Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 697/1980/20 зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у зміненій при апеляційному перегляді частині, яка стосується стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків, моральної шкоди, судових витрат на правничу допомогу та за проведення експертизи до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Судовий розгляд вказаної справи не закінчено та остаточне рішення не прийнято. Також нотаріус і посадові особи, що вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані зберігати таємницю їх вчинення або навіть факту звернення до нотаріальних органів. Вимоги щодо дотримання нотаріальної таємниці передбачають виключення умов, за яких зі змістом нотаріальної дії можуть ознайомлюватись інші особи, крім її учасників. У справах про спорювання договору за позовом особи, яка не є стороною, спочатку потрібно встановити яким чином договір порушує її права та законні інтереси. Не посвідчені або неправильно засвідчені копії документів не можуть бути допустимими доказами. Якщо судом прийнято рішення за відсутності матеріалах справи належним чином засвідчених доказів, такий спір вирішений судом на підставі недопустимих доказів. Водночас до позовної заяви додані не засвідчені належним чином копії письмових доказів. Оскільки є спір, який розглядається Верховним Судом, і судовий розгляд ще не закінчено та остаточне рішення не прийнято, тому розгляд позовної заяви є неможливим. Представник відповідача Скляренко А.С. посилається на норми Закону України «Про нотаріат», ЦК України ЦПК України, Конституції України, ДСТУ 41 63- 2003, практику Верховного Суду щодо недійсності договорів фраудаторності договорів, вимог щодо засвідчення копій доказів та їх достовірності, також зазначає, що необхідно відмовити повністю задоволенні позову та стягнути витрати відповідача [PERSON] на правову допомогу у сумі 35000,00 грн. 25.07.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Сіренко О.В. також подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договори довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно подана до суду з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права. Копія договору довічного утримання отримана позивачем поза правовим полем та не є засвідченою належним чином. Вказує, що не посвідчені або неправильно засвідчені копії документів не можуть бути допустимими доказами. Якщо судом прийнято рішення за відсутності матеріалах справи належним чином засвідчених доказів, такий спір вирішений судом на підставі недопустимих доказів. У відзиві зазначено, що ціна позову не визначена, позивач не сплатив судовий збір, не додав доказів наявності в нього другої групи інвалідності, копій документів які підтверджують повноваження адвоката. Статус [PERSON] та [PERSON] не зазначено (є тільки підписи та прізвища). [PERSON] та [PERSON] жодних боргових зобов`язань з позивачем на час укладення договору довічного утримання не мали. На підставі ухвали Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 697/1980/ 20 зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у зміненій при апеляційному перегляді частині, яка стосується стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків, моральної шкоди, судових витрат на правничу допомогу та за проведення експертизи до закінчення його перегляду в касаційному порядку.Судовий розгляд вказаної справи не закінчено та остаточне рішення не прийнято, тому розгляд позовної заяви не є можливим. Представник відповідача [PERSON] посилається на норми ЦК України ЦПК України, практику Верховного Суду, ЄСПЛ та Доповіді Венеційської комісії ДСТУ 41 63- 2003, Конституції України, Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні», щодо права звернення до суду, змагальності процесу, верховенства права, рівності сторін, засвідчення копій доказів та їх достовірності, визначення ціни позову та сплати судового збору . Також у відзиві на позов зазначено, що витрати відповідача [PERSON] на правову допомогу складають 40000,00 грн, які необхідно стягнути із позивача та відмовити повністю задоволенні позову. 29.07.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Сіренко О.В. також подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договори довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно подана до суду з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права. Його поданням була порушена нотаріальна таємниця та не надано до суду інформацію про наявність електронного кабінету в системі електронний суд. Копія договору дарування частки земельної ділянки від 06.10.2021, копія договору довічного утримання (догляду) від 27.01.2021, учасниками якого начебто є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , отримана позивачем поза правовим полем та не є засвідченими належним чином. У позові не визначена його ціна, а власність [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , якої позивач намагається їх позбавити, не оцінена. Позивач не сплатив судовий збір, не додав доказів наявності в нього другої групи інвалідності, копій документів, які підтверджують повноваження адвоката. Статус [PERSON] та [PERSON] не зазначено (є тільки підписи та прізвища). Позивач не міг не знати про постанову приватного виконавця Недоступа Д.М. від 04.06.2024 про зупинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 74948158. Посилання позивача на рішення Верховного Суду не стосуються подібних правовідносин. У справі № 697/1980/20 у 2020-2023 роках позивач не застосовував механізму забезпечення позову через вигаданий борг у 700000,00 грн. Крім того, на підставі ухвали Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 697/1980/ 20 зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у зміненій при апеляційному перегляді частині, яка стосується стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків, моральної шкоди, судових витрат на правничу допомогу та за проведення експертизи до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Судовий розгляд вказаної справи не закінчено та остаточне рішення не прийнято, тому розгляд позовної заяви не є можливим. Представник відповідача також посилається на норми Конституції України, практику ЄСПЛ, Закону України «Про нотаріат», ЦПК України, ЦК України, практику Верховного Суду, ДСТУ 41 63- 2003 щодо нотаріальної таємниці та відповідальності за її порушення, права звернення до суду, змагальності процесу та доказування, засвідчення копій доказів та їх достовірності, способів захисту порушених прав, визнання недійсними правочинів та позовної давності. Також у відзиві на позов зазначено, що витрати відповідача [PERSON] на правову допомогу складають 45000,00 грн, які необхідно стягнути із позивача та відмовити повністю задоволенні позову. Відповідач [PERSON] правом на відзив не скористалася, відзив на позовну заяву не подала. 29.07.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що під час виконання приватним виконавчем [PERSON] виконавчих листів, виданих Канівським міськрайонним судом Черкаської області, ВП №74947346, № 74948158 позивач 21.05.2024 довідався, що [PERSON] навмисно віджучив належне йому на праві приватної власності майно: земельні ділянки та частку у праві власності на земельну ділянку та житловий будинок на своїх доньок [PERSON] , [PERSON] та дружину [PERSON] . Відповідач [PERSON] , який відчужив майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх доньок та дружини після пред`явлення до нього позову позивача [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно стягувача, оскільки уклав договори дарування та довічного утримання (догляду), які порушують майнові інтереси стягувача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення відповідачем договорів дарування майна та довічного утримання (догляду) зі своїми родичами відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням перед стягувачем [PERSON] тому відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. Представник позивача також посилається на положення ЦК України, практику Верховного Суду щодо добросовісності учасників цивільних правовідносин, фіктивності правочинів, фраудаторних правочинів. Зазначає про неприпустимість неетичних виловлювань, які містяться у відзивах на позов. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу. Третя особа на стороні позивача - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович 02.07.2024 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що 07.05.2024 приватним виконавцем розпочато примусове виконання рішення, про що приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконачого провадження: № 74947346 з виконання виконавчого листа № 697/1980/20 виданого 22.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків в сумі 344452,00 грн, моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, понесені судові витрати за оплату правничої допомоги в розмірі 8000,00 грн та витрати на проведення експертизи в розмірі 5000,00 грн, а всього 367452,00 грн; № 74947346 з виконавчого листа № 697/1980/20, виданого 22.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн. Вказані виконавчі провадження були об`єднані у зведеному провадженні № 74983394. В ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження виявлено, що боржник перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України (пенсія 2980,00 грн), доходи не отримує, рахунки в банківських установах відсутні. Відповідно до даних МВС зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби оголошені в розшук. Нерухоме майно за [PERSON] не зареєстроване. Водночас було виявлено дані про укладення договорів дарування земельної ділянки площею 0, 9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, земельної ділянки площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада, та 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада; договору довічного утримання від 27.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0231, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки в ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем встановлено, що боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, укладаючи вказані договори з метою недопущення звернення стягнення на майно, належне боржнику, тому приватний виконавець просив позов задовольнити. Також приватний виконавець в додаткових поясненнях, які надійшли до суду 23.08.2024, вказав, що копії електронних документів, які долучені позивачем до позову, отримані належним чином у відповідності із Законом з державних баз даних та реєстрів приватним виконавцем, який має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних та реєстрах, в тому числі електронних. З отриманими приватним виконавцем у виконавчому провадженні електронними копіями відповідних договорів про відчуження [PERSON] нерухомого майна, в подальшому ознайомився представник позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 21.06.2024 провадження у справі відкрито, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Розгляд справи відкладався неодноразово, в тому числі у зв`язку із заявами та клопотаннями представника відповідачів. Ухвалою суду від 24.06.2025 у відповідачів витребувано для огляду у судовому засіданні оригінали договорів про відчуження [PERSON] земельних ділянок та нерухомого майна, залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». Ухвалою від 06.08.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, день та час розгляду справи, уповноважив представляти свої інтереси представника адвоката Манзар Т.В. В судовому засіданні 14.10.2025 представник позивача Манзар Т.В. підтримала позов з підстав, заявлених у ньому, пояснила, що відповідачем позивачу завдана шкода внаслідок пошкодження його транспортного засобу у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. [PERSON] відмовився ремонтувати транспортний засіб [PERSON] у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023, залишеним без змін Постановою Черкаського апеляційного суду від 14.03.2024 та постановою Верховного Суду від 06.03.2025 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, з відповідача на користь позивача стягнуто завдану матеріальну шкоду в сумі 344452,00 грн, моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, витрати за проведення експертизи в розмірі 5000,00 грн. Після відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду та ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, стягувач дізнався про те, що [PERSON] став неплатоспроможним, оскільки після відкриття провадження у справі та розгляду судом відповідач, умисно, діючи недобросовісно, з метою приховування свого майна та майбутнього нездійснення відшкодування завданої шкоди, відчужив своє майно своїм дочкам та дружині згідно з договорами дарування та договором довічного утримання (догляду), копії яких сторона позивача отримала при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження. Про недобросовісність дій відповідача свідчить також те, що відповідач жодним чином не намагався відшкодувати борг. Про фраудаторність правочинів свідчить відчуження майна після пред`явлення до нього позову про відшкодування заборгованості, майно відчужене на підставі безвідплатного договору, та на користь близького родича. Після відчуження майна, у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Укладені договора вчинені на шкоду кредитора, з метою уникнення стягнення на майно, відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми правами, а тому договора дарування земельних ділянок та договору довічного утримання, укладені відповідачами, необхідно визнати недійсними та скасувати їх державну реєстрацію. При цьому визначення вартості відчуженого майна не є необхідним для визнання фраудаторних догорів недійсними, оскільки визначення вартості майна при його реалізації є повноваженнями приватного виконавця. Також представник позивача просила стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 40000,00 грн. пропорційно задоволеним вимогам, докази на підтвердження якої буде надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, уповноважили представляти свої інтереси представника адвоката Сіренка Олександра Васильовича. В судовому засіданні 14.10.2025 представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Сіренко Олександр Васильович пояснив, що відповідачі та він як їх представник позовні вимоги не визнають. [PERSON] , потрапив у ДТП з вини обох водіїв. До 2025 року він не мав жодної заборгованості перед [PERSON] , поки Верховний Суд не розглянув справу і не встановив, що [PERSON] має борг, який у нього виник на підставі рішення суду у 2024 році. Позивач намагається змусити [PERSON] повернути цей борг, скасувавши договори дарування земельних ділянок і договір довічного утримання. При цьому позивач та його представник не пояснили, де вони отримали вказані копії договорів, які додають до позову. Твердження про те, що вони були отримані при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, є неправдивим, оскільки в ньому немає цих копій. В матеріалах справи також міститься відповідь нотаріуса про те, що він копій договорів не видавав. Тобто оспорювані договора отримані з порушенням нотаріальної таємниці, тому є недопустимими та недостовірними доказами. Також є недоведеним, що [PERSON] у 2020 мав борг перед [PERSON] [PERSON] міг забезпечити вимоги лише шляхом забезпечення позову, що він не зробив. [PERSON] , який є інвалідом 2 групи, вважав за необхідне у 2021 році розпорядитися своїм майном для уникнення сварок між рідними щодо поділу майна в майбутньому, тому розподілив його між своїми дочками та дружиною. Проте він не сподівався, що нотаріальна таємниця стане відома іншим особам, які не є стороною договорів. Водночас [PERSON] пропонував позивачу після ДТП у 2020 року 6000 доларів США, проте останній відмовився, заявивши вимоги на більш як мільйон грн. Водночас заявлення вимоги про недійсність договорів, укладених [PERSON] порушує права відповідача та є безпідставним, оскільки вони укладені до виникнення боргу, який остаточно встановлений. Також не було проведено оцінку майна, яке є предметом оспорюваних договорів, не встановлено чи пропорційні вимоги до суми боргу. Також сума послуг адвоката, які надані та стягнуті у 2025 році не мають жодного стосунку до боргу 2020 року на момент вчинення ДТП та відчуження земельних ділянок та будинку. Крім того, у 2020 році не була визначена сума боргу, яку б повинен був відшкодувати [PERSON] . Також порушуються права однієї з доньок відповідача, яка перебуває за кордоном та не може отримати правову допомогу. Крім того, віджучена земельна ділянка перебуває у власності дочок [PERSON] , які й здійснюють розпорядження нею. Вказана земельна ділянка вже більше трьох років перебуває в оренді ТОВ «НВФ «Урожай». Проте позивач не заявляє вимоги про розірвання договору оренди цієї земельної ділянки, і не зазначає, хто має повернути отримані кошти як орендну плату. Подання цього позову є лише тиском на [PERSON] , оскільки підстави задовольняти вимоги про визнання договорів недійними без врахування вартості об`єктів, що є їх предметом, відсутні. Крім того задоволення позову не забезпечить стягнення коштів. Представник відповідачів також зазначив, що [PERSON] , отримавши будинок і земельну діяльну має додаткові обов`язки по утриманню цих об`єктів і родини. Вона зробила поліпшення будинку, тому при визнанні договору довічного утримання недійним будуть порушені її права, оскільки не буде відшкодовано ті поліпшення, які вона зробила. Також позивач не встановлював, яку вартість будинок і земельна ділянка, що відчужені [PERSON] , мали до укладення договору довічного утримання і на даний час. Договір довічного утримання не витребовувався судом, а був отриманий позивачем з порушенням нотаріальної таємниці, без рішення суду. Крім того договір довічного утримання укладений [PERSON] , який є особою з інвалідністю саме з дружиною, тому що дочки не мають змоги доглядати його. Також представник відповідача [PERSON] - адвокат Сіренко Олександр Васильович зазначив, що відповідач [PERSON] набула земельні ділянки на платній основі. Також порушено нотаріальну таємницю, вона отримувала орендну плату від ТОВ «НВФ «Урожай». Вина [PERSON] відсутня, а вона не може бути відповідем по цій справі, оскільки є лише обдарованою. Проте право оренди залишається, оскільки вимоги про розірвання договору не ставляться. Також не відома позиція ТОВ НВФ «Урожай», які наслідки для нього буде визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, та хто повинен повернути сплачену орендну плату. Крім того, порушується право [PERSON] на розпорядження своїм майном, оскільки вона позбавлена можливості продати земельну ділянку через забезпечення позову. Вартість земельної ділянки невідома, є лише відомості про розмір орендної плати, тому вона буде ставити вимогу про відшкодування їй збитків. Представник відповідачів також просив стягнути в позивача витрати на правову допомогу на користь відповідача [PERSON] - 45000,00 грн, на користь відповідача [PERSON] 35000,00 грн та на користь відповідача [PERSON] -40000,00 грн., докази на понесення яких будуть надані у визначені законом строки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, неодноразово повідомлялася про розгляд справи належним чином шляхом надіслання на адресу реєстрації її місця проживання ухвали суду про відкриття провадження, позову з додатками та судових повісток. Судові повістки повернені без вручення адресату у зв`язку з її відсутністю за місцем проживання. Представники третіх осіб- приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблина Євгеній В`ячеславович, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлизавета Павлівна, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи не подали, про причини своєї неявки суд не повідомили. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить врахувати його письмові пояснення. В судове засідання 22.12.2025 представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. 22.12.2025 відповідачі та їх представник до суду не з`явилися, представник відповідачів подав подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки зайнятий наданням невідкладних юридичних послуг бійцям іноземного легіону України, в тому числі при розгляді 30.12.2025 справи № 697/2134/25. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. До основних засад (принципів) цивільного судочинства крім інших, належать: розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Статтею 3 ЦПК України гарантовано кожній особі право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зазначене право особа може реалізувати в порядку, встановленому ЦПК України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового розгляду. Пунктом 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» визначено, що судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів із метою неухильного дотримання процесуальних строків. Статтею 121 ЦПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи та враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік). Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Враховуючи тривалий розгляд справи, неодноразові неявки в судові засідання відповідачів та їх представника, суд вважав, що подання ним клопотання про відкладення розгляду справи в день проведення судового засідання 22.12.2025 із зазначенням причин, які не є поважними, є зловживанням правами, а тому суд не вбачав підстав передбачених ст. 233 ЦПК України для повторного відкладення розгляду справи. Крім того, суд врахував, що представники сторін надали свої пояснення, судом досліджені всі докази та встановлені обставини справи, учасники справи мали достатньо часу для висловлення своєї позиції по справі, не мали перешкод у поданні суду своїх доводів та заперечень в письмових заявах та поясненнях. Суд, враховуючи пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у справі № 697/1980/20 встановлено, що згідно з постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 24.07.2020, яка 28.08.2020 залишена в силі постановою Черкаського апеляційного суду, 24.02.2020 о 16:00 год у м. Канів Черкаської області по вул. Енергетиків, 125, керуючи вантажним тягачем «Renault Magnum», державний номерний знак [NUMBER] , не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення із автомобілем «DAF XF 105», державний номерний знак [NUMBER] , який був припаркований на узбіччі, чим порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП. Згідно з рішенням суду у справі № 697/1980/20 також встановлено, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія транспортного засобу «Renault Magnum», державний номерний знак [NUMBER] , на момент вчинення ним дорожньо-транспорного пригоди 24.02.2020 була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО/1287139 у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», відповідно до якого встановлений ліміт відповідальності 100000 грн, франшиза 1000,00 грн. Під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія [PERSON] , транспортний засіб автомобіля марки «DAF XF 105», державний номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Власником транспортного засобу марки «DAF XF 105.410», державний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджуються копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . У відповідності до висновку експерта № 59 від 30.03.2020 судової автотоварознавчої експертизи встановлено, що вартість ремонту транспорного засобу марки «DAF XF 105», державний номерний знак [NUMBER] після пошкодження складає 1114026,73 грн, що перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження, матеріальний збиток приймається рівній ринковій вартості транспортного засобу на момент пошкодження. При цьому висновком встановлено, що ринкова вартість автомобіля «DAF XF 105.410, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату ДТП 24.02.2019 року до моменту ушкодження складає 599040,00 грн. Ринкова вартість автомобіля «DAF XF 105.410, реєстраційний номер [NUMBER] , після пошкоджень отриманих внаслідок ДТП 24.02.2020 року складає 155588,00 грн. Вартість матеріального збитку заподіяна власнику автомобіля «DAF XF 105.410, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження останнього під час ДТП 24.02.2020 року складає 599040,00 грн. [PERSON] як власнику пошкодженого транспортного засобу «DAF XF 105.410, реєстраційний номер [NUMBER] відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО/1287139 було виплачено страхове відшкодування ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», як страховиком особи, відповідальної за завдану шкоду внаслідок ДТП [PERSON] , в межах встановленого ліміту в сумі 99000,00 грн (франшиза 1000,00 грн). Інша частина матеріального збитку власнику автомобіля «DAF XF 105.410, реєстраційний номер [NUMBER] не відшкодована. Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у справі № 697/1980/20 позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки в сумі 344452,00 грн та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з відповідача на користь позивача понесення судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, витрати за проведення експертизи в розмірі 5000,00 грн та судовий збір на користь держави в розмірі 3612,52 грн. (а.с. 13-17, т.1) Постановою Черкаського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі № 697/1980/20 рішення суду скасовано в частині стягнення зі [PERSON] на користь держави судового збору в розмірі 3612,52 грн. Судовий збір в розмірі 3612,52 грн. компенсовано за рахунок держави. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. (а.с.18-25, т.1). Судом встановлено, та не заперечується учасниками, що судове рішення у справі № 697/1980/20 на час розгляду справи не виконане, а виконавче провадження по його примусовому виконанню перебуває у приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М. Як встановлено, постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М. від 04.06.2024 було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 697/1980/20, виданого 22.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальних збитків в сумі 344452,00 грн та моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., судових витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, витрат за проведення експертизи в розмірі 5000,00 грн (а.с.175-176, т.1). Підставою для зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 697/1980/20 виданого 22.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області була ухвала Верховного Суду від 22.04.2024, якою виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у справі № 697/1980/20 було зупинено (а.с. 177-178, т.1). Постановою Верховного Суду від 06.03.2025 у справі № 697/1980/20 рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 та Постанову Черкаського апеляційного суду від 14.03.2024 залишено без змін, поновлено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 (а.с.50-58, т.2). Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки від 06.10.2021, за реєстр. № 1486, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною Є.В., [PERSON] передав у власність своїм дочкам [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку площею 0, 9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада (а.с.26-27, т.1.). Право власності на земельну ділянку площею 0, 9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085, зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] 06.10.2021, що підтверджується паперовою копією електронного документа інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2024 (а.с.28, т.1). Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки від 06.10.2021, за реєстр. № 1484, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною Є.В., [PERSON] передав у власність своїм дочкам [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада ( а.с.29,30, т.1). Право власності на земельну ділянку площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084, зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] 06.10.2021, що підтверджується паперовою копією електронного документа інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2024 (а.с.31, т.1). Відповідно до копії договору дарування частки земельної ділянки від 06.10.2021, за реєстр. № 1488, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною Є.В., [PERSON] передав у власність своїм дочкам [PERSON] , [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Черкаська область, Черкаський район (колишній Канівський), Литвинецька сільська рада (а.с.32-33, т.1). Право власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242 зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] 06.10.2021, що підтверджується паперовою копією електронного документа інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2024 (а.с.34, т.1). Відповідно до додаткових угод про внесення змін до договору оренди землі від 06.10.2021, відповідно до яких внесено зміни до основного договору від 28.07.2015 та викладено текст основного договору в новій редакції, орендодавцями земельної ділянки площею 0, 9226 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1085, земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1242 та земельної ділянки площею 0,9443 га, кадастровий номер 7122084300:01:001:1084 з 06.10.2021 є [PERSON] , [PERSON] , орендарем ТОВ НВФ «Урожай». Право оренди вказаних земельних ділянок зареєстроване 28.07.2015, 13.07.2015,17.07.2015 відповідно. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що строк дії договорів оренди зазначений - 20 років з 01.01.2025 по 01.01.2035 (а.с.250-258, т.1). Також відповідно до копії договору довічного утримання (догляду) від 27.01.2021, за реєстр. № 76, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П., [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповідно до якого [PERSON] передав належне йому майно на праві власності, а [PERSON] отримала у власність нерухоме майно: 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0231, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-37, т.1). Право власності на 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0231, що розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 27.01.2021, що підтверджується паперовою копією електронного документа інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2024 (а.с.38, т.1). Власником 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] ( а.с. 39, т.1). Оскільки відповідачі, яких суд зобов`язав надати оригінали оспорюваних договорів для огляду судом, ухвалу суду не виконали, оригінали цих договорів суду не надали, суд визнає їх копії належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки представник позивача вказала на джерело отримання таких, а саме під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 697/1980/20, виданого 22.04.2024 Канівським міськрайонним судом Черкаської області. При цьому суд також враховує письмові пояснення приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М., який підтвердив отримання доказів стороною позивача під час виконавчого провадження, та позицію сторони відповідачів, представник яких не заперечував укладення цих договорів, наголошуючи, що [PERSON] , як особа з інвалідністю 2 групи уклав їх для уникнення суперечок між його рідними з приводу майбутнього поділу майна. Звертаючись до суду із вимогою щодо визнання недійсними укладених між відповідачами договорів відчуження майна, яке належало [PERSON] , сторона позивача зазначає, що такі договори вчинені з метою приховування майна від наступних стягнень на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням перед стягувачем, а тому є фраудаторними. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Главою 16 Розділу IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно дост. 234 ЦК України. За положеннями ст. 717 ЦК України договір за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. м Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (постанова Верховного Суду від 24.07.2019 справі № 405/1820/17). Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання та завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». У постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12.06.2023 в справі № 521/14418/17, від 27.04.2023 в справі № 461/4033/20. Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Як вбачається із матеріалів, доданих до позовної заяви, провадження у справі № 697/1980/20 відкрите 13.11.2020, про що свідчить ухвала судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області Сивухіна Г.С. ( а.с.2, т.1). Укладені відповідачами договора дарування земельних ділянок, договір довічного утримання (догляду) щодо частини житлового будинку та земельної ділянки, які могли б бути реалізовані в порядку примусового виконання рішення суду після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є фраудаторними правочинами, оскільки вони вчинені відповідачами на шкоду інтересам позивача. Відповідач [PERSON] відчужив все належне йому нерухоме майно, земельні ділянки на користь своїх дочок та дружини. Відчуження вказаного майна відповідач [PERSON] вчинив після того, як було відкрито провадження в суді у справі № 697/1980/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В даній справі, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договора як фраудаторні, суд відносить: сторони оспорюваних договору є близькими родичами (чоловік та дружина, батько та діти), а тому відповідно мають спільну зацікавленість у збереженні майна родини; безоплатність договорів дарування земельних ділянок; укладення договору довічного утримання (догляду) між подружжям, що не суттєво різняться за віком, час укладення договору довічного утримання 27.01.2021 та договорів дарування - 06.10.2021, негайного внесення змін до договорів оренди земельних ділянок в день їх відчуження попереднім власником, тобто після відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також неплатоспроможність [PERSON] після відчуження всього свого майна, на яке можливо накласти стягнення для виконання рішення суду. Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори дарування та довічного утримання є фраудаторними, тобто вчиненими з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення матеріальної, моральної шкоди, а також судових витрат позивача, пов`яазних з розглядом справи, в разі його ухвалення. Наведене дає підстави для висновку, що сторони оспорюваних правочинів як учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними з метою унеможливлення накладення арешту на майно [PERSON] , для забезпечення відшкодування шкоди, завданої ним внаслідок ДТП при примусовому виконанні рішення суду, та для уникнення подальшого звернення стягнення на вказане майно. Суд відхиляє як безпідставні доводи сторони відповідачів, що сторони спірних договорів виконали свою волю на їх укладання і наміри [PERSON] полягали лише у поділі свого майна між рідними людьми, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи. Доводи сторони відповідачів про те, що на момент укладення договорів дарування та договору довічного утримання [PERSON] не мав боргу перед позивачем, а тому оспорювані договір довічного утримання(догляду) та договора дарування не можуть визнаватися недійсними правочинами, суд також відхиляє, зважаючи на наступне. Так, відповідно до правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 по справі №922/1903/18 та від 07.09.2023 по справі № 509/2517/20, боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після реєстрації кримінального правопорушення, яким завдано шкоду потерпілому (кредитору), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, тому будь-який правочин вчинений боржником за наведених обставин, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). До обставин які дають змогу кваліфікувати як фраудаторний правочин, тобто як такий, що вчинений на шкоду кредиторові, зокрема, належить те, що внаслідок вчинення правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.04.2021 у справі № 757/33392/16. У Постанові КЦС ВС від 26.04.2023 у справі № 644/5819/20 зазначено, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Апеляційний суд не врахував, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь колишньої дружини після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника При цьому та обставина, що правочин між відповідачами, за яким боржник відчужив майно, реально виконані, не виключає тієї обставини, що вони направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, договір довічного утримання (догляду)) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник, відчужувач), який відчужує майно на підставі договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми шкоди внаслідок ДТП діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір довічного утримання (догляду) та договора дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення . Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було достеменно відомо про наявність у нього невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості перед [PERSON] , з підстав звернення останнього до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, відкритого провадження по справі 697/1980/20, і саме під розгляду справи, відповідачем [PERSON] було відчужене все нерухоме майно і земельні ділянки своїм донькам та дружині. У зв`язку з таким перебігом подій, останній міг передбачити на момент укладення договорів довічного утримання (догляду) та дарування негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів і мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача при укладенні оспорюваних правочинів направлені на уникнення виконання зобов`язання з відшкодування завданої ним шкоди. У постановах Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16 від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19 від 14.09.2022). При цьому відсутня обов`язкова умова для встановлення оцінки майна, яке було відчужене за фраудаторними договорами, враховуючи, що вони укладені між родичами першого ступеня споріднення. Інші доводи сторони відповідачів, які порушують презумпцію невинуватості та є некоректними, суд до розгляду не приймає. Аналізуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що оспорювані правочини є фраудаторними, оскільки його учасники діяли недобросовісно, вчинені на користь близьких осіб (дружини, дітей), під час їх вчинення учасники зловживали своїми правами, метою їх вчинення було приховування належного [PERSON] майна від можливого майбутнього стягнення на нього, а тому позовні вимоги позивача про визнання недійсними оспорюваних договорів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Належним способом захисту права та інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17). У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону». У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1 158/16-ц. Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012). Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції»; рішення від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України»). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України»). Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції. За таких обставин суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання недійсними оскаржуваних фраудаторних правочинів довічного утримання (догляду) та дарування, на підставі яких відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набуто та зареєстровано право на 1/2 частину житлового будинку, земельні ділянки, призведе до припинення цих прав та відновлення права власності [PERSON] на це майно. Як наслідок, за рахунок цього майна приватний виконавець матиме можливість звернути стягнення на майно для виконанання судового рішення, яке набрало законної сили. Обраний спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах. Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17 виснував, то способом захисту цивільних прав та інтересів, у правовідносинах щодо визнання недійсних договорів, зокрема, фраудаторних правочинів, також може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що оскільки майно не витребовується позивачем, так як він не мав права власності на це майно і воно не було зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а позивач не є стороною оспорюваних договорів, а відчужені об`єкти розподілені між дочками відповідача [PERSON] , а житловий будинок розподілено на частини та видано свідоцтво про право власності на на нього на 1/2 частину [PERSON] , саме лише визнання договорів недійсними повністю не відновить становища позивача до його порушення. У зв`язку з цим підлягає також задоволенню вимога про скасування державної реєстрації права власності на майно за недійсними договорами. Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). У частині першій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. [PERSON] не є стороною недійсних договорів дарування та довічного утримання, однак цими договорами порушуються його права, адже будинок та земельні ділянки вибули із власності боржника [PERSON] , а проведена на підставі недійсних правочинів державна реєстрація права власності на майно, що вибуло із власності боржника за відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обмежує право позивача отримати кошти за зобов`язанням за рахунок стягнення на це майно. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, скасування судом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, на що також спрямований позов. Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до матеріального права, яке діяло на час виникнення таких правовідносин. Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення, а отже, способи захисту прав або інтересів визначаються правом, яке діє на час ухвалення судового рішення. З урахуванням обставин конкретної справи та за умови, якщо правовідносини щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до відновлення становища, яке існувало до прийняття державним реєстратором відповідного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 08.03.2023 в справі № 715/196/21 зазначено, що суди правильно виснували, що відновити становище, яке існувало до порушення, можливо шляхом скасування державної реєстрації права власності. Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 521/2553/19 зробив висновок, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння. За умов, коли спадщина не набула статусу відумерлої, зокрема за наслідком набрання судовим рішенням законної сили про визнання її такою і це право не зареєстровано за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Отже, з урахуванням обставин цієї справи щодо недійсності договорів дарування земельних ділянок та довічного утримання (догляду) а також виходячи з того, що інші правочини щодо відчуження спірного майна не укладалися, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на зазначене майно є необхідним для ефективного захисту законного інтересу позивача направленого на виконання рішення суду щодо відшкодшкодування завданої шкоди за рахунок цього майна, оскільки іншого, на яке б можна було накласти стягнення, боржник [PERSON] не має. Таким чином, враховуючи, що державна реєстрація речового права на підставі недійсних правочинів порушує права та законні інтереси позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для її скасування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.01.2025 у справі № 761/16797/21. З огляду на викладене, вимога про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на майно за недійсними договорами, підлягає до задоволення. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звільнені від сплати судового збору на підставі ч.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особи з інвалідністю II групи. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави підлягає стягнення судовий збір пропорційно задоволеним до кожного вимогам, а саме зі [PERSON] та [PERSON] по 2725,20 грн.з кожного, зі [PERSON] 1816,80 грн. Судовий збір у розмірі 2422,40 грн необхідно компенсувати за рахунок держави. Представники сторін судовому засіданні заявили клопотання про надання часу для подання доказів понесення витрат на правничу допомогу, у відповідності до абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, сторонам необхідно подати докази щодо розміру понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що учасниками справи не було подано вмотивованого клопотання про скасування застосованого ухвалою суду заходу забезпечення позову, тому даний захід забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.

Outcome: approved