Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері. Посилалася на те, що їй на даний час виповнилось 79 років. Вона не працює, отримує пенсію за віком у розмірі 3779 гривень, інших доходів не має, тому перебуває у скрутному матеріальному становищі. ЇЇ син, [PERSON] , 1980 року народження, матеріальну допомогу на її утримання добровільно не надає та ухиляється від виконання обов`язку, передбаченого ч.2 ст.51 Конституції України щодо піклування про непрацездатних батьків. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 09.11.2023 року, позивач є інвалідом першої групи, підгрупи Б за загальним захворюванням та потребує постійного стороннього догляду. Враховуючи факти невиконання сином свого конституційного обов`язку, [PERSON] вимушена наймати доглядальницю, якій сплачує кошти за здійснення нею постійного стороннього догляду. За наявною у неї інформацією [PERSON] був фізичною особою підприємцем, а потім тривалий час працював за кордоном та заощадив значну суму коштів. Просила стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її утримання як непрацездатної матері, яка потребує матеріальної допомоги, у розмірі по 5000 гривень щомісячно з 01.11.2025 року до зміни матеріального та сімейного стану сторін. Ухвалою суду від 05.11.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] та є особою пенсійного віку (а.с.5). [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернівецькій області та одержує пенсію за віком (а.с.7). Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертною комісією серія 12 ААГ №580771 від 09.11.023 року [PERSON] , [INFO] , присвоєно першу групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності загальне захворювання. Потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.8) [PERSON] народився [INFO] , його матір`ю, згідно свідоцтва про народження зазначено [PERSON] (а.с.12). Відомості про доходи відповідача суду надано не було. Розглядаючи аргументи позивача, наведені у поданій нею до суду позовній заяві, суд виходить із наступних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач вказувала на те, що відповідач, будучи її сином, не приймає участі у матеріальному утриманні непрацездатної матері, а тому просить стягнути з нього на її користь аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі у розмірі по 5000 гривень щомісячно. Положеннями ст. 51 Конституції України регламентовано, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно з ч. 1, 2 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Правовідносини щодо виконання обов`язку повнолітніми дочками, синами утримувати своїх батьків врегульовані нормами глави 17 СК України, яка не містить норм про застосування до спірних правовідносин інших норм цього Кодексу За змістом ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Відповідно до статті 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ст. 203 СК України). Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 Сімейного кодексу України. Таким чином, обов`язковими умовами та підставами покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків є наступні обставини: 1) діти досягли вісімнадцяти років; 2) батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; 3) батьки потребують матеріальної допомоги; 4) відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків. Умовою виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх вищеперерахованих умов. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц виклав наступний правовий висновок про застосування норм права: тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги." Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Отже, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до ст.26 Закону України «Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Як було встановлено судом, [PERSON] народилася [INFO] , а отже досягла визначеного законом пенсійного віку. Також позивач є інвалідом першої групи. Єдиним джерелом доходу позивача є пенсія за віком. Будь-яких інших доходів вона не одержує, зазначена обставина належними та допустимими доказами спростована не була. Зміст понять «непрацездатна особа» і «особа, яка потребує матеріальної допомоги» розкритий законодавцем у ст.75 СК України. Згідно ч.3 ст.75 СК України непрацездатною вважається особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до ч.4 ст.75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. ЗУ «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлений прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність з 01.01.2026 року у розмірі 2595 гривень. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом першої групи, особою пенсійного віку та потребує постійної сторонньої допомоги. Вказані обставини, а також мінімальний розмір пенсії, яке одержує позивач свідчать про необхідність [PERSON] в матеріальній допомозі сина [PERSON] . При цьому, суд враховує наявність у власності відповідача транспортних засобів, що підтверджується відповіддю з Єдиного реєстру транспортних засобів №2196798 від 30.12.2025 року, що свідчить про його спроможність надавати допомогу на утримання матері. Суд звертає увагу на те, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). Суд акцентує увагу на тому, що ухилення від виконання батьківських обов`язків обов`язково означає умисне діяння (дію або бездіяльність), у результаті якого обов`язки по утриманню та/або вихованню виконувались неналежно або не виконувалися взагалі. Доказами на підтвердження таких обставин можуть бути: судове рішення у кримінальному провадженні за статтею 164 КК України, постановами суду про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП, або документи, які стали підставою для призначення дитині тимчасової державної допомоги, відповідно до положень Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 189. Наявність факту ухилення також може бути підтверджена рішенням суду про стягнення заборгованості за аліментами або довідкою органу ДВС про наявність такої заборгованості. Проте належних та допустимих доказав на підтвердження тих обставин, що мати ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина суду надано не було. З урахуванням зазначеного, судом не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свою непрацездатну мати. Визначаючи розмір аліментів на утримання матері, суд бере до уваги майновий стан відповідача, відомості про наявність доходів у якого відсутні; наявність у нього у власності транспортних засобів. Окрім того, суд враховує, що [PERSON] також звернулась до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до повнолітньої доньки [PERSON] про стягнення аліментів на своє утримання, розгляд якого на даний час не завершено. На підставі наведеного, виходячи з принципів змагальності, всебічності та повноти з`ясування обставин справи, розумності та справедливості, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, а також враховуючи, що підстав передбачених ст. 204 СК України судом не встановлено, а відповідач зобов`язаний матеріально утримувати свою непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягнувши із відповідача аліменти на утримання позивача у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 гривень щомісячно.

Outcome: partial