Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Позивач, в особі свого уповноваженого представника - адвоката Кушнарьова Є.І. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 1993 року, особистих речей не має, не приймає в участі в оплаті житлово-комунальних послуг, позивач не може оформити субсидію на квартиру, чим об`єктивно обмежуються його права у користуванні майном. Отже, наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі тягне за собою для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає вільному розпорядженню цим майном, а відтак позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою судді від 08.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 06.02.2025 року, залучено в якості третьої особи Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію. Згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 13.03.2025, було закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник - адвокат Кушнарьов Є.І. у судовому засіданні заявлені вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представниця - адвоката Селецька О.В. просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на той факт, що відповідач [INFO] , досяг повноліття у [INFO] , він не проживав у спірній квартирі з 1993 року, коли після розірвання шлюбу між батьками він разом з матір`ю до іншого житла. На той час сам відповідач був неповнолітнім, та не міг самостійно обирати місце свого проживання. В подальшому, після досягнення повноліття, він намагався налагодити відносини з батьком, однак останній контакту уникає, вирішувати питання щодо оплати комунальних послуг з відповідачем відмовляється, а відтак причини відсутності відповідача за своїм зареєстрованим місцем проживання, на думку його представниці, є поважними. Представник 3-особи: Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надіслали на адресу суду листа з проханням проводити розгляд справи у відсутності їх представника Заслухавши пояснення наявних учасників судового процесу, показання допитаної в судовому засіданні свідка, дослідивши та оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що на підставі єдиного відомчого ордеру №8277 від 28 серпня 1989 року, виданого за розпорядженням Управління справами Ради Міністрів УРСР, батьку позивача - [PERSON] , було надано житло - спірна квартира [ADDRESS] на сім`ю з п`яти осіб: він, дружина ( [PERSON] ), син - позивач [PERSON] , дружина сина [PERSON] та на онука - відповідача [PERSON] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] у віці 67 років (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] у віці 82 роки (а.с.9). Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва в квартирі [ADDRESS] є зареєстрованими двоє осіб - позивач та відповідач у справі (а.с.10). Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом від 02.10.2024 року про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаним мешканцями будинку за адресою: [ADDRESS] , що засвідчений начальником ЖЕД -313, С.Лиман. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК УРСР та у визначеному статтею 72 ЖК УРСР порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). В ході розгляду справи, судом було задоволено клопотання представника позивача про допит в судовому засіданні в якості свідків осіб, які мешкають у даному будинку та підписали Акт про не проживання відповідача, а саме [PERSON] та [PERSON] , однак в подальшому представник від допиту вказаних осіб відмовився з посиланням на складнощі у забезпеченні їх явки до суду. Допитана в якості свідка [PERSON] , показала суду, що вона є найманою працівницею та забезпечує догляд позивача, який за станом свого здоров`я такого догляду потребує. За час, що вона надає допомогу позивачу у побуті, жодного разу відповідача вона не бачила, у спірній квартирі відсутні його особисті речі. Разом з тим, покази вказаного свідка не можуть бути прийняті судом в якості достеменного доказу з тих підстав, що вказана особа обізнана про обставини справи виключно під час спілкування з особою, яку доглядає та не повідомила суду будь-якої інформації що стосується підстав не проживання відповідача у спірній квартирі. Згідно з вимогами чч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Встановлені по справі обставини свідчать про те, що відповідач, [INFO] , досяг повноліття [INFO] . Відповідач не проживав у спірній квартирі з 1993 року, коли він покинув її після розлучення батьків та переїхав разом з матір`ю до іншого житла. На той час сам відповідач був неповнолітнім, дитиною віком 6 років. Таким чином, причини не проживання відповідача у спірній квартирі до [INFO], суд у сукупності розцінює, як поважні причини, оскільки у вказаний період [PERSON] був неповнолітнім, а відтак не міг самостійно обирати місце свого проживання. Щодо твердження позивача та його представника, що відповідач не проживає у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст..33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору укладеного нею самостійно, відповідно до закону. Враховуючи той факт, що стороною позивача суду не надано доказів про укладення відповідачем, до моменту досягнення повноліття, договору з відповідною управляючою компанією на здійснення оплати витрат по комунальним платежам та утриманню житла самостійно, а зобов`язання неповнолітніх дітей по сплаті вказаних витрат зобов`язані нести їх батьки, як представники неповнолітніх дітей, а відтак суд приходить до висновку, що саме батьки відповідача зобов`язані були нести вказані витрати до досягнення повноліття [PERSON] .. При цьому питання, щодо нарахованої відповідною управляючою компанією заборгованості з оплати витрат по комунальним платежам та утриманню житла за період часу з моменту досягнення відповідачем повноліття, може бути вирішено позивачем чи уповноваженою ним особою у визначеному законом порядку. Як убачається з пояснень відповідача та його представниці, після досягнення повноліття, відповідач намагався налагодити контакт з батьком, оскільки спірна квартира є єдиним житлом відповідача, та вирішити питання про сплату вартості комунальних послуг, що надаються за адресою спірної квартири, однак позивач налагодження відносин уникає, на контакт не іде, заперечує, щоб у квартирі були зареєстровані діти відповідача, не бажає та не надає можливості відповідачу реалізувати своє право на приватизацію спірного житла. При цьому, усунути розбіжності у наданих суду поясненнях сторін у справі та достеменно з`ясувати обставини наявності чи відсутності між позивачем та відповідачем конфлікту з приводу перешкод у користуванні спірною квартирою, оплатою комунальних послуг та утриманням житла, суд був позбавлений можливості, оскільки, явку свідків, які були заявлені стороною позивача та які в свою чергу є сусідами позивача і відповідно підписуючи складений акт володіли відповідною інформацію щодо відносин між сторонами у справі, забезпечено до суду не було та в подальшому загалом представник позивача відмовився від їх допиту. Разом з тим, судом також прийнято до уваги той факт, що безпосередньо від позивача у справі надійшла інформація щодо того, що ним було знайдено певну юридичну особу, яка надає послуги з догляду за людьми, що їх потребують в обмін на отримання в подальшому права на належне особі житлове приміщення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні вимог позивача, оскільки судом встановлено, що на момент залишення спірної квартири відповідач був неповнолітнім та не міг самостійно обирати місце свого проживання, а на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом до відповідача, узв`язку з військовою агресією, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні був введений воєнний стан, який триває на час розгляду справи судом. [PERSON] наділений правом користування спірною квартирою та має право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачем, тому будь-яке позбавлення відповідача у праві користування спірною квартирою, яка є єдиним житлом відповідача, призведе до порушенням його вищевказаного права та не є співрозмірним із переслідуваною метою. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачем понесені позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні його позову.

Outcome: dismissed