Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

28.11.2025 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити його особу як громадянина України, який народився [INFO] в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області, та встановити факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року по теперішній час. В обґрунтування заяви зазначає, що він народився [INFO] в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області, в 1980 році закінчив Денихівську середню школу, що в с. Денихівка Тетіївського району Київської області, в період з 01.09.1980 року по 15.07.1981 року навчався в Технічному училищі № 3 м. Києва, 17.04.1987 року отримав посвідчення тракториста-машиніста третього класу, видане Тетіївським управлінням сільського господарства Київської області. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 18.10.1999 року, виданого Черкаським міськвійськоматом, він є учасником бойових дій. В період з 19.12.1995 року по 31.12.1998 року [PERSON] на території України здійснював підприємницьку діяльність, 18.05.2005 року розірвав шлюб із [PERSON] . Заявник вказує, що він станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року по теперішній час проживає на території України, останні 20 років проживає в с. Дібрівка Білоцерківського району Київської області без реєстрації в будинку [ADDRESS] , весь час у нього був паспорт зразка СРСР 1974 року, проте він його втратив. Згодом він звернувся до Тетіївського сектору оформлення документів Білоцерківського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області з проханням видати паспорт громадянина України, однак, отримав лист, яким йому у видачі паспорту фактично відмовлено через неможливість встановлення його належності до громадянства України. Від встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13.11.1991 року залежить можливість реалізувати передбачене право особи звернутись до міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» та отримати паспорт громадянина України. У будь-який інший спосіб, окрім у судовому порядку, з урахуванням зазначених вище обставин, неможливо підтвердити належність заявника до громадянства України, а тому [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою. 26.12.2025 року представник заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Безатосна А.А. надіслала до суду пояснення у справі, у якому просить суд в задоволенні заяви [PERSON] відмовити повністю, посилаючись на те, що 08.06.2024 року заявник звернувся до Тетіївського сектору оформлення документів Білоцерківського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо оформлення паспорта громадянина України у формі ІД-картки замість втраченого паспорта та було проведено процедуру встановлення його особи, зокрема опитуванням його доньки [PERSON] , із висновку про відмову в оформлені паспорта громадянина України [PERSON] не вбачається факту відмови у встановленні його особи. Щодо вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року по теперішній час представник заінтересованої особи зазначає, що заявник був документований паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий 11.03.1981 року Тетіївським РВВС Київської області, при невизначених обставинах останній втратив свій паспорт СРСР, але з того часу до уповноважених органів з цим питанням не звертався. Заявником не надано і в матеріалах справи відсутні достатні документально підтверджені відомості, зокрема відомості про його трудову діяльність, звернення до медичних закладів, використання послуг поштового зв`язку (довідки з підприємств, установ, організацій, відповідні письмові документи, тощо), які б безсумнівно підтверджували факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року по теперішній час, а свідки, які дають відомості про обставини 1991 року, фактично 30-річної давності не можуть бути достовірними та точними, де-факто їх можна обґрунтовано поставити під сумнів. В судовому засіданні представник заявника адвокат Неживок І.В. заяву підтримав. Представник заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Фаловський О.І. в судове засідання не прибув, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з дитинства, він є двоюрідним братом її матері. Останній проживає в с. Дібрівка з 2004 року. Вона знає, що в нього немає паспорта, але коли він його втратив вона не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що що [PERSON] є її рідним братом, тому вона заявлені у заяві факти підтверджує. Паспорта у [PERSON] немає, він його загубив давно, та через свій спосіб життя (зловживання алкогольними напоями) нового паспорту не оформив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] з дитинства, останній постійно проживає в Україні, проживав у м. Черкаси, а з 2004 року проживає в с. Дібрівка. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника та свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що заява необґрунтована та задоволенню не підлягає, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області та в 1980 році закінчив Денихівську середню школу, що в с. Денихівка Тетіївського району Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області 13.12.2007 року, та копією атестату про середню освіту серії [NUMBER] від 26.06.1980 року. В період з 01.09.1980 року по 15.07.1981 року останній навчався в Технічному училищі № 3 м. Києва (копія диплому серії [NUMBER] від 22.07.1981 року). 17.04.1987 року [PERSON] отримав посвідчення тракториста-машиніста третього класу серії [NUMBER] , видане Тетіївським управлінням сільського господарства Київської області. Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 18.10.1999 року, виданого Черкаським міськвійськоматом, [PERSON] є учасником бойових дій. В період з 19.12.1995 року по 31.12.1998 року [PERSON] на території України здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 19.12.1995 року та копією довідки ДПІ у м. Черкаси про зняття з обліку платника податків № 39/17-217 від 05.01.1999 року. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.05.2005 року, 18.05.2005 року [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON] . Відповідно копії акту про фактичне проживання особи без реєстрації місця проживання, складеного депутатом Тетіївської міської ради Крамарем О.А. 28.04.2025 року, [PERSON] останні 20 років проживає в с. Дібрівка Білоцерківського району Київської області без реєстрації в будинку [ADDRESS] . 08.06.2024 року [PERSON] звернувся до Тетіївського сектору оформлення документів Білоцерківського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області з проханням видати паспорт громадянина України, однак, отримав лист № 80.3210.04-575/80.3210.04-24 від 05.07.2024 року, яким йому у видачі паспорту фактично відмовлено через неможливість встановлення його належності до громадянства України. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині другій статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом про громадянство є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону про громадянство). Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 760/10717/22 вказано: «надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України». Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються. Враховуючи наведені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Згідно з вимогами вказаного законодавства України у разі якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку. До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20 (провадження № 61-20060св21). В даному випадку до матеріалів справи додано копію висновку Тетіївського СОД Білоцерківського ОВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 04.07.2024 року, затвердженого заступником начальника Білоцерківського ОВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області 05.07.2024 року, про відмову в оформленні паспорта громадянина України [PERSON] , в якому зазначено, що з метою підтвердження особи заявника [PERSON] , 08.06.2024 проведено процедуру встановлення особи, а також опитування [PERSON] [INFO] , дочки заявника, яка засвідчила його особу, про що складено відповідний акт №2 та відібрано пояснення. В даному висновку відсутнє будь-яке рішення чи висновок про неможливість встановити особу [PERSON] після проведення процедури ідентифікації. Жодного іншого рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації до матеріалів справи не додано. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.07.2025 року у справі № 203/2326/23, встановлення особи в судовому порядку не допускається без доказів неможливості встановлення особи компетентними органами в позасудовому порядку після проведення процедури ідентифікації. Таким чином, оскільки заявником не було доведено того, що ним було вичерпано всі можливості для встановлення своєї особи в позасудовому порядку, підстав для встановлення його особи в судовому порядку немає. Щодо вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року по теперішній час суд зазначає наступне. Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20 вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство», є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року. Статтею 8 Закону встановлюються підстави набуття громадянства України. Відповідно до частин першої статті 8 Закону особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Згідно з підпунктом «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно із пунктом 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Положення статті 1 Закону «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 09.08.2023 року у справі № 494/1239/19 Верховний Суд зазначив, що факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року можуть підтвердити такі документи: відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка б містила відомості стосовно перетину заявником державного кордону та відомості щодо документу, який посвідчував особу заявника під час такого перетину; інформація з місця навчання, роботи заявника; свідоцтва про народження дітей на території України; докази втрати паспортного документа або докази його обміну, тощо. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.07.2021 року у справі №?740/4027/20 визначено, що факт постійного проживання не може бути визнаний доведеним, якщо відсутні «персоніфіковані» документи, які б чітко вказували на місце проживання особи відносно якої встановлюється юридичний факт. В своїй заяві [PERSON] вказує, що він станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року проживав на території України, проте доказів цього суду не надав. Так, жоден письмовий доказ, доданий до матеріалів справи, не стосується 1991 року. Натомість, із доданої до матеріалів справи автобіографії [PERSON] вбачається, що останній у 1984 році був призваний на військову службу та проходив її в с. Корзуново Печенгського району Мурманської області, де у нього [INFO] народилася донька [PERSON] . В 1989 році він був переведений на митну службу та 15.05.1991 року звільнився з військової служби у зв`язку з відокремленням України від Росії. У лютому 1991 року він повернувся в Україну та отримав квартиру в [ADDRESS] . Проте заявником до матеріалів справи не додано жодного документу щодо проходження ним військової служби та звільнення з неї, зокрема, військового квитка тощо, документу про перетин державного кордону в 1991 році, документу про отримання квартири саме в 1991 році, так як згідно інформації ВОМІРМП ЦПМУ ДМС (Кіровоградська та Черкаська області) від 10.06.2024 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 27.11.1992 року. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в автобіографії [PERSON] міститься виправлення стосовно дати звільнення його з військової служби, а саме 15.05.1992 року виправлено на 15.05.1991 року, а також на те, що згідно даної автобіографії [PERSON] повернувся в Україну раніше, аніж звільнився зі служби, а тому суд має сумніви в правдивості таких даних, які не підтверджені жодними доказами. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заявник був документований паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий 11.03.1981 року Тетіївським РВВС Київської області, про що свідчить скан-копія заяви про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я заявника, проте із заявою про його втрату [PERSON] звернувся лише 08.06.2024 року, зазначивши, що втратив паспорт в 1995 році з власної недбалості. Таким чином, заявником не надано жодного документу, який би чітко вказував на місце його проживання в Україні станом на 24.08.1991 року чи станом на 13.11.1991 року, у матеріалах справи відсутні будь-які архівні довідки, дані про прописку, документи медичного обслуговування, майнові чи домогосподарські записи, відомості органів внутрішніх справ або інші офіційні документи, які могли б підтвердити фактичне проживання заявника за конкретною адресою у зазначений період. До показань свідків, наданих в судовому засіданні, суд відноситься критично, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 22.09.2021 року у справі № 336/7500/19 зазначив, що свідки, які дають відомості про обставини 1991 року, фактично 30-річної давності, не можуть бути достовірними та точними, де-факто їх можна обґрунтовано поставити під сумнів. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року чи станом на 13.11.1991 року, заявлені вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed