Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхівцевський олійноекстракційний завод», в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за заробітною платою та невикористаною відпусткою в сумі 67981,48 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27325,00 грн, 10000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 15.12.2023 вона працювала старшим бухгалтером у відповідача та 30.04.2025 звільнилася у зв`язку з систематичною затримкою виплати заробітної плати за п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення їй не видане повідомлення згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України про розмір заборгованості. На день звільнення сума заборгованості із заробітної плати та невикористаної відпустки складала 67981,48 грн. Згідно з наявним у неї розрахунком її заробітна плата в березні 2025 року склала 24000,00 грн, у квітні 23000,00 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить: 24000 + 23000 = 47000 / 43 (кількість робочих днів у двох місяцях (21 + 22)) = 1093 грн. Кількість робочих днів за період з 01.05.2025 по 04.06.2025 складає 25 днів, отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 27325,00 грн. Оскільки з моменту звільнення та не виплати заробітної плати вона була вимушена змінити свій звичний образ життя, обмежувати себе у покупках, в тому числі продуктів харчування, відчувала та відчуває моральні переживання з приводу вчинку відповідача у зв`язку з не виплатою заробітної плати та невикористаної відпустки по теперішній час, та в подальшій необхідності витрачати час на вирішення спору у суді, ці обставини не принесли їй позитивних емоцій. Спричинену моральну шкоду оцінює в 10000,00 грн. Ухвалою судді від 02.07.2025 позовна заява була залишена без руху для виправлення недоліків. Після виправлення позивачем недоліків ухвалою суду від 18.07.2025 відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. Так, щодо виплати заборгованості по заробітній платі та невикористаної відпустки в сумі 67981,48 грн відповідач не погоджується, оскільки ця заборгованість погашена в повному обсязі, про що свідчать платіжні відомості з банку. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27325,00 грн позивачем не доведено, що вона зверталася до відповідача з вимогами про виплату заробітної плати, нею не наведено ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових її втрат. З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача відповідач вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивачеві виплат у сумі 13000,00 грн з вирахуванням податків та зборів. Підприємство у зв`язку зі скрутним становищем з лютого 2025 року було вимушено поступово призупинити діяльність, через зростання цін несе додаткові затрати на закупку палива, підвищення працівникам заробітної плати, що тягне додаткове навантаження щодо сплати податків до бюджету та інше. Для повноцінного поновлення роботи за основним видом діяльності необхідно закупати в великих об`ємах насіння соняшника, отримувати кредити. Щодо стягнення моральної шкоди, то порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Заборгованість із заробітної плати перед позивачем не мала тривалого періоду, позивач не зверталася до товариства з питань свого скрутного становища, моральних страждань. Нею не надано жодного доказу на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат, які заслуговують на відшкодування моральної шкоди у будь-якому розмірі. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то надані позивачем докази не містять актів прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), детального опису робіт (наданих послуг), що виконані адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Дана справа не є складною, відповідач не вбачає підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Просить відмовити у стягненні заборгованості за заробітною платою та невикористаною відпусткою в сумі 67981,48 грн, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, а середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні стягнути частково в сумі 13000 грн з утриманням з вказаної суми всіх податків та інших обов`язкових платежів. У відповіді на відзив позивач вказує, що дійсно станом на час розгляду справи у суді заборгованість за заробітною платою та невикористаною відпусткою погашена в повному обсязі. Однак під час її звільнення розрахунок проведений не був, до часу її звернення до суду будь-яких дій з боку відповідача щодо погашення заборгованості вчинено не було. Вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2025 в сумі 27325,00 грн. Прохаючи суд про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач послався на скрутне становище підприємства, але доказів цього не надав. Щодо моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу зазначає доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві, та зауважує, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатися у ці правовідносини, а законом визначені критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27325,00 грн, 10000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 10000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 47325,00 грн. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. [PERSON] працювала у відповідача з 15.12.2023 на підставі наказу №846-к від 14.12.2023 та була звільнена 30.04.2025 наказом №81-к від 30.04.2025, що підтверджується наданою копією трудової книжки позивача (а.с.21-23). Факт трудових відносин з позивачем відповідачем не оспорюється. З розрахункового листка за квітень 2025 року ТОВ «Верхівцевський олійноекстракційний завод» вбачається, що борг підприємства перед позивачем на початок місяця складав 49500,00 грн, на кінець місяця 67981,48 грн (а.с.20). Наданими відповідачем зарплатними/платіжними відомостями від 05.06.2025 №№108 та 110 підтверджене, що 05.06.2025 відповідачем сплачено позивачеві наявну заборгованість за заробітною платою та невикористаною відпусткою в сумі 24000,00 грн за березень 2025 року та в сумі 43981,48 грн за квітень 2025 року, а всього 67981,48 грн, що відповідає заявленій позивачем до стягнення сумі заборгованості. Статтею43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею117 КЗпП України відповідальність. Статтею117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що відповідач своєчасно не здійснив із позивачем розрахунку при звільненні в розмірі 67981,48 грн, але ця сума була виплачена відповідачем позивачеві в подальшому 05.06.2025, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відшкодування, передбачене статтею117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівникові майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Таким чином, [PERSON] у зв`язку з непроведенням із нею повного розрахунку в день звільнення набула право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею117 КЗпП України. Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 05.06.2025. Період затримки розрахунку має обчислюватися з дня, наступного з моменту виникнення у відповідача обов`язку здійснити розрахунок 01.05.2025, та по день фактичного розрахунку 05.06.2025, та становить 26 робочих днів. Відповідач не надав суду відомостей про середньоденну заробітну плату позивача, тому суд обраховує її самостійно. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З наданих представником відповідача платіжних відомостей вбачається загальна сума нарахованих ті виплачених позивачеві коштів 24000,00 грн за березень 2025 року та 43981,48 грн за квітень 2025 року, але вказані виплати включають в себе й компенсацію за невикористану відпустку, сума якої відповідачем не відокремлена. Враховуючи відсутність у справі інших відомостей про розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням, ненаведення відповідачем заперечень щодо зазначеного в позовній заяві розміру заробітної плати позивача у вказаний період, суд бере для розрахунку вказані [PERSON] суми її заробітної плати в березні 2025 року 24000,00 грн та в квітні 2025 року 23000,00 грн, що не суперечить даним наявних у справі платіжних відомостей та розрахункового листка, і, виходячи з цього, обраховує середньоденну заробітну плату: 24000,00 + 23000,00 = 47000,00 грн / 43 (кількість робочих днів у двох місяцях) = 1093,02 грн. Оскільки кількість робочих днів за період з 01.05.2025 по 05.06.2025 становить 26 днів, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 28418,52 грн (1093,02 грн х 26 днів). Викладене у відзиві прохання представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку суду, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ознак непропорційності і неспівмірності між заявленими вимогами про стягнення середнього заробітку та фактичною сумою боргу підприємства перед позивачем не вбачається з огляду на те, що сума фактичної заборгованості, яка існувала до 05.06.2025, більше ніж удвічі перевищує суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, тому підстав для зменшення цієї суми немає. Відповідаючи на доводи відповідача про скрутне становище підприємства, призупинення діяльності недостатність оборотних активів для здійснення виробництва, суд зауважує, що згідно зі ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівникові на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/10 зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку непереборної сили, а також дійшла висновку, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Отже, підтвердженням існування обставин непереборної сили на конкретному підприємстві є сертифікат, виданий торгово-промисловою палатою у порядку та на підставі ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». А ні відповідного сертифікату, а ні доказів на погіршення фінансового стану підприємства відповідачем суду не надано, відповідно, він як роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. За висновком, наведеним у постанові Верховного суду України від 03.07.2013 у справі №6-64ц13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Отже, позивачеві до стягнення з відповідача підлягає в межах заявлених нею позовних вимог середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27325,00 грн. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн суд зазначає таке. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В пункті 13 зазначеної постанови вказано, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи час затримки виплати позивачеві відповідачем заробітної плати, здійснення такої виплати лише після звернення [PERSON] до суду, виходячи з констатованого судом порушення її права на своєчасне одержання заробітної плати, яка є засобом для існування, та очевидну потребу позивача в такому випадку вживати додаткові заходи для відшукання коштів на задоволення життєвих потреб, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума у розмірі 3000,00 грн, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат у справі. Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати у цій справі наявні у вигляді судового збору в розмірі 968,96 грн та заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача надано суду на підтвердження одержання [PERSON] правничої допомоги ордер адвоката Ажмякова Р.В. та копія його свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Разом з тим, суду не надавалося підтвердження цих обставин договору про надання правової допомоги (договору доручення, договору про надання юридичних послуг та ін.), документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку тощо, або документу, який свідчить про досягнення сторонами угоди про сплату цих послуг в майбутньому), акту виконаних робіт (детального опису робіт, наданих послуг). За таких обставин у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу через недоведення їхнього існування. Оскільки позовні вимоги судом задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 254,84 грн, в іншій частині судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial