Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.04.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» (далі - ТОВ «Макс Кредит») та відповідач уклали кредитний договір. Відповідач підписав договорі шляхом введення одноразового ідентифікатора. Підписанням договору відповідач підтвердив, що йому в доступній та в зрозумілій формі була надана вся передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». На виконання умов кредитного договору 04.04.2024 ТОВ «Макс Кредит» ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «Платежі Онлайн» на платіжну картку № [NUMBER] . ТОВ «Макс Кредит» виконало зобов`язання щодо надання грошових коштів у повномуобсязі, що підтверджується повідомленням ТОВ «Платежі Онлайн». 21.10.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 21102024-МК/Ейс, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги відповідача за вищезазначеним кредитним договором в загальному розмірі 16765,84 грн., з яких 5720,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11045,84 грн. - заборгованість за процентами. Відповідач зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним не виконав. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за вищезазначеним кредитним договором в розмірі 16765,84 грн., з яких 5720,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11045,84 грн. - заборгованість за процентами та понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Ухвалою судді від 23.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.06.2025 задоволено клопотання представника позивача. Витребувано у АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ідентифікаційний код 14360570, адреса: 01001, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок, 30): інформацію та первинні документи (виписку по рахунку, довідку, платіжну інструкцію, доручення) щодо зарахування на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», грошових коштів в сумі 5200,00 грн., дата платіжної операції 04.04.2024, транзакція № 41224-94950-73704 від 04.04.2024 із зазначенням призначення платежу; інформацію щодо особи (прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреса, фінансовий номер телефону), якій належить платіжна картка № [NUMBER] . Представник позивача разом з позовною заявою подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення судової повістки на адресу місця реєстрації проживання як внутрішньо переміщеної особи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Надіслані відповідачеві судові повістки, ухвала судді про відкриття провадження в справі, були повернуті поштою неврученими з відміткою про відсутність адресата за адресою. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. За вимогами п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування (ч. 17 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Днем вручення судової повістки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Відповідач не повідомляв суду іншої адреси свого місця проживання чи перебування. Отже, судові повістки вважаються врученими відповідачеві в день проставлення працівником пошти відмітки про відсутність відповідача за адресою місця проживання. Частиною 4 ст. 233 передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). З огляду на викладене, суд вирішив провести заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вставнови наступні фактичні обставини. 04.04.2024 між ТОВ «Макс Кредит» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) в електронній формі укладено договір кредитної лінії № 00-9706810 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит на наступних умовах: сума кредиту 5200,00 гривень; строк дії кредитної лінії - 360 днів, дата повернення кредиту - 30.03.2025; сплата процентів - 29.04.2024 та на кожний 25 день після цієї дати; тип процентної ставки - фіксована; стандартна процента ставка - 2,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом; одноразова комісія - 520,00 гривень. Кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором "21433". 04.04.2024 ТОВ «Макс Кредит» виконало зобов`язання з надання кредиту відповідачеві шляхом перерахування коштів в сумі 5200,00 грн. через платіжний сервіс «Platon» на банківський рахунок останнього [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується реєстром транзакцій ТОВ «Платежі онлайн» та випискою з банківського рахунку відповідача, наданою АТ КБ «ПриватБанк». За договором факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 ТОВ «Макс Кредит» передало позивачеві право грошової вимоги до відповідача за вищезазначеним кредитним договором на загальну суму 16765,84 грн., з яких 5720,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11045,84 грн. - заборгованість за процентами, що підтверджується витягом з реєстру боржників за кредитними договорами. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до п. 6, п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. За ч. 1, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частина 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Доказів повернення кредиту та сплати комісії за надання кредиту відповідач суду не надав, складений позивачем розрахунок заборгованості в частині заборгованості за тілом кредиту та комісії не спростував. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з позивача заборгованості за тілом кредиту та комісії за його надання є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Договір кредитної лінії № 00-9706810 був укладений відповідачем та ТОВ «Макс Кредит», правонаступником якого є позивач, 04 квітня 2024 року, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому строк дії пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Отже, процента ставка, визначена у вищезазначеному договорі, не відповідала вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У частинах першій та другій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, умови договору кредитної лінії № 00-9706810 від 04 квітня 2024 року щодо встановлення денної процентної ставки в розмірі 2,47 % є нікчемними. За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Відповідач доказів сплати процентів за користування кредитом суду не надав. З огляду на викладене, суд здійснює розрахунок заборгованості відповідача за процентами за користування кредитом виходячи з встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1 %. Розрахований судом розмір процентів за користування кредитом за період з 04.04.2024 по 21.10.2024 (дата набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача) становить 10452,00 грн. (5200,00 грн (тіло кредиту) х 201 (кількість календарних днів користування кредитом до моменту набуття позивачем право грошової вимоги до відповідача) х 1%/100). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 16170,00 грн., з яких 5200,00 грн. - тіло кредиту, 520,00 грн. - комісія за надання кредиту, 10452,00 грн. - проценти за користування кредитом. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання ним правової допомоги позивачеві підтверджено договором про надання правової допомоги № 07/04/25-25 від 07.04.2025, укладеним між позивачем та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери», актом прийому-передачі наданих послуг від 07.04.2025, в якому сторони визначили, що розмір винагороди за складання позовної заяви складає 5000,00 грн.; вивчення матеріалів справи складає 1000,00 грн., підготовка адвокатського запиту складає 500,00 грн., підготовка та подача клопотання складає 500,00 грн., в якому зазначено, що за надані послуги з правничої допомоги позивач сплачує винагороду у розмірі 7000,00 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 910/4881/18, від 03.04.2020 у справі № 920/653/19. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial