Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Новобаварського районного суду міста Харкова з позовною заявою до [PERSON] , зазначивши третьою особою Харківську міську раду, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у житловому приміщені за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у комунальній власності, зареєстрований позивач [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 06.06.2021 фактично не проживає за вказаною адресою, оскільки після одруження постійно проживає разом зі своїм чоловіком за кордоном. Будь-яких перешкод відповідачу у проживанні за місцем реєстрації ніхто не чинить. Наразі відповідач втратила інтерес до житлового приміщення та не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання. З огляду на викладене, відповідач втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. 13.10.2025 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання. Залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] , [INFO] (адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] , [INFO] (адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) (а.с.30-31). 08.12.2025 суд на місці постановив ухвалу про відкладення судового засідання, оскільки на час розгляду справи у суду відсутні відомості про повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання (а.с.56-59). 08.01.2026 суд на місці постановив ухвали: про долучення до матеріалів справи докази надіслання позивачем третім особам [PERSON] та [PERSON] позовної заяви з доданими до неї документами; про долучення до матеріалів справи письмових пояснень третіх осіб [PERSON] та [PERSON] (а.с.37-43,48,49). Третя особа [PERSON] у поданих 27.10.2025 письмових поясненнях вказала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , її донька [PERSON] зареєстрована за цією адресою, де фактично не проживає з 2021 року, оскільки з цього часу перебуває за кордоном та постійно там проживає. За вказаною адресою донька не з`являється, особисті її речі у квартирі відсутні, участь у веденні господарства не бере. Третя особа підтримала позовну заяву у повному обсязі (а.с.48). Третя особа [PERSON] у поданих 27.10.2025 письмових поясненнях вказав, що він проживає за адресою: [ADDRESS] , його сестра [PERSON] зареєстрована за цією адресою, де фактично не проживає з 2021 року, оскільки з цього часу перебуває за кордоном та постійно там проживає. За вказаною адресою сестра не з`являється, особисті її речі у квартирі відсутні, участь у веденні господарства не бере. Третя особа підтримала позовну заяву у повному обсязі (а.с.49). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із зазначенням аргументів викладених у позові, вказала, що відповідач у 2021 році виїхала за межі України та з початку військової агресії проти України з нею відсутній зв`язок. Сторона позивача вказала, що позовні вимоги підтверджуються наявними у справі докази, зокрема, актом, інші докази чи клопотання відсутні. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просила позов задовольнити, зазначивши, що вона є дружиною позивача (військовослужбовця) та матір`ю відповідачки, та остання після укладення шлюбу з 2021 року виїхала за межі України до США зі своїм чоловіком, та з початку повномасштабної військової агресії проти України з нею вона не спілкується на ґрунті розбіжностей поглядів щодо військового обов`язку чоловіка відповідачки, який є громадянином України. Позивач та третя особа [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, на розгляд справи не з`явились. Третя особа Харківська міська рада про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, письмові пояснення на позовну заяву не подавала, у судове засідання представник третьої особи не з`явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилася, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, своїм правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача, 08.01.2026 на місці постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача та третю особу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд установив, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 099738 від 15.04.2008 [PERSON] набув право на заняття житлового приміщення в ізольованій трикімнатній квартирі [ADDRESS] на склад сім`ї чотири особи: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) (а.с.10). На підставі витягу з протоколу міської громадської комісії з житлових питань № 13 від 04.11.2011, наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] визнано [PERSON] складом сім`ї 4 особи (він, дружина [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] ) (а.с.12-13). Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.09.2025 та з інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06.10.2025, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 22.07.2014, [PERSON] з 21.05.2008, [PERSON] з 21.05.2008, [PERSON] з 21.05.2008 (а.с.11,19). Згідно з копією свідоцтва про шлюб, [PERSON] 03.08.2019 зареєструвала шлюб з [PERSON] , та після державної реєстрації шлюбу її прізвище є [PERSON] (а.с.14). На підтвердження відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання суду надана копія Акту про відсутність особи за місцем реєстрації, складеного 17.09.2025 за ініціативою мешканця квартири [ADDRESS] та підписаного [PERSON] (мешканка кв. [ADDRESS] ), [PERSON] (мешканка кв. [ADDRESS] ), [PERSON] (мешканець кв. [ADDRESS] ), про те, що за адресою: [ADDRESS] гр-ка [PERSON] зареєстрована, але не проживає фактично з 06.06.2021 по теперішній час (а.с.15). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні норми відображені також на рівні житлового законодавства. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України. Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не визначає, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19). За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Дослідивши подану копію акту про відсутність особи за місцем реєстрації від 17.09.2025, суд дійшов висновку, що такий акт не є Актом обстеження, що складений уповноваженою особою за результатом перевірки певного факту, та не є належним самостійним доказом на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем її реєстрації більше шести місяців. Жодних інших доказів на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем її реєстрації понад 6 місяців суду не надано, клопотань про виклик та допит у судовому засіданні свідків стороною позивача не заявлено. За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Під час судового розгляду суд встановив, що відповідач [PERSON] набула право користування спірним житлом на законних підставах, як член сім`ї наймача квартири, та позивач не надав достатніх, належних і достовірних доказів щодо факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. Крім того, матеріали справи не містить жодних доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває за кордоном та має інше житло. Отже, відповідач набула право користування спірною квартирою на законних підставах, а отже набула охоронюване законом право на житло, як член сім`я наймача, а позивачем не доведено належними доказами факт не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шести місяців. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 листопада 2025 року у справі № 755/16458/23. Також, суд зауважує, що у позовній заяві не наведено, яким чином реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Обставин, які доводять порушення прав позивача, позивачем не наведено і судом не встановлено, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.28). Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати на відповідача не покладаються.

Outcome: dismissed