Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.03.1998 до 17.07.2017 року вона перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «Донецька залізниця», яке відповідно до Закону України № 4442-VI від 23.02.2012 та постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З 24.06.2016 року відокремлений підрозділ Станція Луганськ Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.04.2016. Наказом Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» № 58-ДН від 16.03.2017 для всіх працівників структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» встановлено простій з 00.00 год 20 березня 2017 року. Оплату за час простою визначено проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Фактичне виконання роботи в період з 01.03.2017 до 17.07.2017 підтверджується табелями та журналом обліку робочого часу. Наказом № 3300-ОС від 17.07.2017 року її було звільнено з посади чергового по залізничній станції у зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28.04.2017 № 645-НЗ-1. При звільненні їй не була виплачена частина заробітної плати за березень 2017 року в сумі 251,43 грн та заробітна плата за час простою: у березні - 1436,42 грн, квітні - 2792,14 грн, травні - 2792,14 грн, червні - 2792,14 грн, липні - 1529,03 грн, а загалом 11 341,8 грн. Також невиплачена вихідна допомога відповідно до статті 44 КЗпП у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 6305,34 грн та компенсація за 17 днів невикористаної щорічної відпустки 2945,32 грн. Крім того, посилаючись на те, що затримка із виплати була більше ніж на один місяць, просила обчислити суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати виходячи із даних індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) станом на місяць ухвалення судового рішення. Отже, позивач просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 251 грн 43 коп., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 11 341 грн 87 коп., невиплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 6305 грн 34 коп., компенсацію за невикористані дні відпустку в розмірі 2945 грн 32 коп., а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Зазначена справа Краснолиманським міським судом Донецької області розглянута не була. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан. Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 року за №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краснолиманського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. У вересні 2023 року дана справа була передана за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 13 вересня 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження. До початку судового розгляду представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» Малиновським М.А. був наданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогодні не видавався. Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Пунктом 5 ст. 11 Закону № 1669-VII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VII). Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». До того ж варто відмітити, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьк та м. Луганськ, у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом порушено кримінальне провадження № 12017050420000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили), стосовно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, в тому числі у м. Донецьк, м. Луганськ. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться, в тому числі в м. Донецьк, м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно зі ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України. Підприємство не мало об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалася. Але через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. У зв`язку з чим вважає, що відсутня вина відповідача у нездійснення виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дії третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20.03.2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання АТ «Укрзалізниця» своїх обов`язків перед позивачем. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст Донецьк, Луганськ, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Вважає, що підприємство при звільненні працівників повинно провести з ними розрахунок у день звільнення за умови: 1) виконання працівником своїх функціональних обов`язків, що має бути підтверджено лише документами з первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема штатним розписом, розцінками та нормами праці, наказами та розпорядженнями (на виплату премій, доплат, надбавок, матеріальної допомоги тощо), табелем обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжною відомістю; 2) провадження господарської діяльності. Втрата контролю і доступу АТ «Укрзалізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходяться на територіях міст, зокрема в м. Донецьку і м. Луганську, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звіту, що подавалися до контролюючих органів, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями і припинення провадження господарською діяльністю, знівелювала можливість відповідача виконати зобов`язання перед працівниками. Дата виходу з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями - дата встановлення непереборної сили - 20 березня 2017 року. В даному випадку відбулося захоплення майна підприємства, в тому числі і документації. Відповідно до Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року № 879, у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей в обсязі, визначеному керівником підприємства, обов`язково проводиться інвентаризація активів та зобов`язань, що перебувають на балансі суб`єкта господарювання. При цьому згідно з п. 8 цього Положення підприємства, що знаходяться на тимчасово окупованій території та/або на території проведення антитерористичної операції (або їх структурні підрозділи (відокремлене майно) перебувають на зазначених територіях), проводять інвентаризацію у випадках, обов`язкових для її проведення тоді, коли стане можливим забезпечити безпечний та безперешкодний доступ уповноважених осіб до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, в яких відображені зобов`язання та власний капітал цих підприємств. Зазначені підприємства зобов`язані провести інвентаризацію станом на 01 число місяця, що настає за місяцем, у якому зникли перешкоди доступу до активів, первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, та відобразити результати інвентаризації в бухгалтерському обліку відповідного звітного періоду. Крім того, у позовній заяві позивачем не вказано особистого рахунка позивача, який мешкає на непідконтрольній Україні території, що ускладнює виконання рішення суду, при винесенні позитивного для позивача рішення. За цих підстав представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилася, в своєму позові просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача Малиновський М.А., який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, та просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке: Судом установлено, що згідно з записами у трудовій книжці позивач перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», працюючи на посаді чергового по залізничній станції виробничого підрозділу станції Луганськ структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказами Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 за № 384-Н «Про встановлення простою», Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 за № 58-ДН «Про встановлення простою», Виробничого підрозділу станції Луганськ Структурного підрозділу «Луганська дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16.03.2017 за № 52 «Про встановлення простою працівникам виробничого підрозділу «Станція Луганськ» встановлено початок простою з причин, незалежних від робітників, з 00-00 20.03.2017 року для всіх працівників Виробничого підрозділу «Станція Луганськ». При цьому в наказі зазначено, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки, встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На підставі наказу № 3300-ОС від 17.07.2017 позивача було звільнено з посади 17.07.2017 згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку зі скороченням штату. У наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач має право на компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано на АТ «Укрзалізниця». У своєму позові позивач зазначає, що відповідач при звільненні не здійснив з нею повного розрахунку. При вирішенні спору між сторонами суд керується наступним. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Крім того, згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Слід відзначити, що оскільки трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), то обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган; сама по собі втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати; відомості щодо виплати заробітної плати не обов`язково мають обмежуватися лише первинною документацією. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , представник відповідача посилався на відсутність вини відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки з березня 2017 року через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які підтверджуються висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року та викликані неправомірними діями третіх осіб - незаконних збройних формувань, що полягали у захопленні виробних потужності та іншого майна підприємства, останнє втратило контроль над своєю господарською діяльністю на територіях Донецької та Луганської областей, у тому числі до документації, що унеможливило виконання зобов`язань перед працівниками підприємства згідно зі ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України. У висновку зазначено, що про неможливість проведення розрахунку починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень». В контексті цього суд зазначає, що дійсно статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Водночас зазначена норма стосується звільнення особи саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання самого зобов`язання. В даному випадку позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення сум заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, а не компенсаційних чи штрафних санкцій, що пов`язані з затримкою їх виплати. Тобто позивачем не ставляться вимоги щодо будь-якого виду відповідальності відповідача, від якої він може бути звільнений на підставі статті 617 ЦК України. Право на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці». Крім того, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені, тому відмова у задоволенні відповідних вимог повинна розглядатися як втручання у майнові права. Будь-яке втручання у мирне володіння майном може бути виправданим лише тоді, коли воно служить законним суспільним (або загальним) інтересам, і якщо існує розумний зв`язок пропорційності між засобами, що використовуються, та метою, яку вони прагнуть досягти. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо на особу буде покладений індивідуальний та надмірний тягар. Суд ураховує, що позивач знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 17 липня 2017 року і не отримала при звільненні належних їй сум, у тому числі вихідну допомогу та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, про право позивача на отримання яких зазначено в наказі самого відповідача. Тому майнові вимоги позивача щодо отримання заробітної плати та інших належних їй сум відповідають критерію правомірного очікування у розумінні практики ЄСПЛ. Крім того, у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, провадження № 12-56гс21 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати. На підтвердження своїх позовних вимог у частині стягнення сум заробітної плати, в тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги позивач надала копію трудової книжки, копії наказів, виданих на підприємстві, копії табелів обліку використання робочого часу, копію журналу обліку робочого часу працівників станції, розрахункові листи заробітної плати та інших сум, що підлягають виплаті. Докази недостовірності таких відомостей, зокрема, що викладені в табелях обліку використання робочого часу та щомісячних розрахункових документах, у матеріалах справи відсутні, тож у суду немає підстав їм недовіряти. Так, надані позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати та інших сум розрахункові листки за період з березня по липень 2017 року містять суми, що підлягали до виплати позивачу, та усі їх складові. Згідно з розрахунковим листом за березень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 5038 грн 58 коп. (сума до оподаткування 4946,41 грн), з яких до утримання податок з доходів 906,94 грн, профспілковий внесок 49,46 грн, інше (код 950) 76,73 грн, сума до виплати 1687 грн 85 коп. Згідно з розрахунковим листом за квітень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 2792 грн 14 коп., з яких до утримання податок з доходів 502,59 грн, профспілковий внесок 27, 92 грн, сума до виплати 2261 грн 63 коп. Згідно з розрахунковим листом за травень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 2792 грн 14 коп., з яких до утримання податок з доходів 502,59 грн профспілковий внесок 27, 92 грн, сума до виплати 2261 грн 63 коп. Згідно з розрахунковим листом за червень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 2792 грн 14 коп., з яких до утримання податок з доходів 502,59 грн профспілковий внесок 27,92 грн, сума до виплати 2261 грн 63 коп. Згідно з розрахунковим листом за липень 2017 року позивачу нараховано 10 779 грн 69 коп., з яких 2945 грн 32 коп. - компенсація за невикористану відпустку та 6305 грн 34 коп. - вихідна допомога (сума до оподаткування 10 779 грн 69 коп.), сума до виплати 8854 грн 64 коп. Суд не приймає до уваги надану відповідачем довідку про доходи позивача, згідно з якою за березень 2017 року нараховано 3585,27 грн, оскільки це спростовується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу), наданими Пенсійним фондом України, згідно з якими дохід позивача за березень 2017 року становив 5038,58 грн. Отже, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження право позивача на отримання сум заробітної плати, в тому числі за період простою з березня по липень 2017 року, а також на отримання вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, нарахування яких було здійснено позивачу роботодавцем, але виплату яких фактично не здійснено, що зумовило позивача звернутися до суду з цим позовом. Суд вважає, що відмова у виплаті позивачу цих сум не відповідатиме засадам розумності та справедливості, так як до липня 2017 року позивач залишалася у трудових відносинах з відповідачем, не була звільнена останнім, через що не мала можливості працевлаштуватися на іншу роботу. Крім того, право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки передбачено законом та виникло ще до настання форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач. Також слід окремо наголосити, що хоча згідно з пунктом 10-3 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є акціонерне товариство "Українська залізниця", проте це є підставою для відмови в захисті порушеного права, оскільки зазначені положення закону не позбавляють права на звернення до суду та стягнення коштів у судовому порядку, а лише тимчасово зупиняють їх примусове стягнення з АТ «Укрзалізниця». Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2737 грн. 82 коп., яка визначена з урахуванням раніше сплаченого авансу 2000,76 грн. та разової виплати 300 грн. (сума, що підлягає виплаті після утримання податку та інших платежів 1687 грн. 85 коп., за квітень 2017 року в сумі 2792 грн. 14 коп., за травень 2017 року в сумі 2792 грн. 14 коп., за червень 2017 року в сумі 2792 грн. 14 коп., за липень 2017 року в сумі 10779 грн. 69 коп., що включає компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 2945 грн. 32 коп. та вихідну допомогу в сумі 6305 грн. 34 коп. Відповідно до пп. 168.1.1. п. 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення, з подальшим утриманням згідно з законодавством при виплаті позивачу присуджених сум доходу податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають перерахуванню до відповідного бюджету. Щодо позовних вимог [PERSON] у частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, то суд вважає, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд виходить із того, що відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Так, статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до статі 3 даного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат), соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо), стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення). У своєму позові позивач просить стягнути з відповідача за її користь компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, яку обчислювати виходячи з даних індивідуальних відомостей про застраховану особу станом на місяць ухвалення рішення. Водночас суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак, звертаючись до суду з позовом у частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати, позивач позовних вимог у грошовому виразі не заявила, розрахунку такої компенсації не навела, конкретних сум, на які вона просить нарахувати компенсацію, не зазначила. Крім того, вихідна допомога і компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є одноразовими виплатами, а тому вони не підлягають врахуванню при обчисленні сум компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, тому на них така компенсація не може бути нарахована. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог у частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати необхідно відмовити.

Outcome: partial