Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

19 серпня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектий інститут землеустрою» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати та моральної шкоди. Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 03 листопада 2025 року на виконання вимог Ухвали суду від 20 серпня 2025 року позивачем подано уточнену позовну заяву Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати, в якій виключені позовні вимоги стосовно стягнення моральної шкоди. Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та розпочато підготовче провадження у справі. Позивач надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримує та просить суд ухвалити рішення про стягнення з Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10 097 грн.; компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 294 736,53 грн. та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його фактичного заробітку по день фактичного розрахунку. В.о. директора Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Кушнір В.О. надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, факт невиплати заробітної плати підтвердила. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 2 ЦПК завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Частина I Європейської соціальної хартії закріплює, що сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: 1. Кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає.2. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. 3. Усі працівники мають право на безпечні та здорові умови праці. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді керівника відділу землевпорядників Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», що підтверджується Наказом Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 29 листопада 2023 року. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Трудові відносини в Україні врегульовані статтею 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник Підприємство, установа, організація або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Наказом в.о. директора Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Вишневського О.І. [PERSON] звільнений з посади керівника відділу землевпорядників Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з 29 листопада 2023 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У своєму позові позивач зазначає, що Державне підприємство «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» при звільненні не здійснило з ним повний розрахунок та не виплатило всіх сум, що належать йому до виплати, в результаті чого Державне підприємство «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» має перед ним заборгованість по заробітній платі в сумі 10 097 грн. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року витребувано у Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» інформацію стосовно заборгованості по заробітній платі [PERSON] , якого було звільнено з посади керівника відділу землевпорядників Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з 29 листопада 2023 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, з відомостями про складові такої заборгованості та довідку про заробітну плату за останні два місяці, що передували звільненню [PERSON] з зазначенням середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON] . 22 грудня 2025 року на виконання вимог Ухвали суду від 03 грудня 2025 року Державним підприємством «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» надано запитувану інформацію, зокрема що згідно бухгалтерського обліку Державне підприємство «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі за листопад 2023 року у сумі 10 097 грн. Заробітна плата не виплачена у зв`язку з припиненням господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, Державним підприємством «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» письмово підтверджено заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у сумі 10 097 грн. Таким чином, позовні вимоги у частині стягнення з Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 10 097 грн. підлягають задоволенню, оскільки не оспорюються жодною зі сторін у справі та підтверджуються наявним письмовими доказами. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою статті 117 КЗпП України. Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно п.2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати підприємства, установи та організації всіх форм власності мають здійснювати нарахування сум компенсації працівникам у разі її несвоєчасної виплати. Компенсація провадиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року №159. Відповідно до Довідки №17д-12/25 від 22 грудня 2023 року про доходи, наданої [PERSON] Державним підприємством «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», заробітна плата позивача за останні дві місяці, що передували звільненню, становила 20 764 грн., середньоденна заробітна плата становить 480 грн. 81 коп. Як зазначено у ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникові підлягає виплаті його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Встановлено, що з моменту звільнення [PERSON] до розгляду справи заробітна плата позивачу не виплачена, що підтверджується письмовою заявою в.о. директора Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Кушнір В.О. та наданими суду письмовими доказами. Таким чином починаючи з 30 листопада 2023 року у позивача виникає право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Беручи до уваги викладене вище, з Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з виплати заробітної плати за період з 30 листопада 2023 року по 30 травня 2024 року у кількості 183 дні в сумі (480,81 грн. середньоденний заробіток х 183 дні) 87 988,23 грн. Також суд враховує, що пункти два та три позовних вимог (виплата компенсації за невчасну виплачену заробітну плату та виплата компенсації за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку) мають тотожний характер. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, зокрема з Державного підприємства «Дніпровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 10 097 грн.; середній заробіток за час затримки з виплати заробітної плати в сумі 87 988,23 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн.

Outcome: partial