Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

09.12.2025 позивач через свого представника, адвоката Пєлєшенко Д.Р., звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом, у якому просить розірвати шлюб з відповідачем, мотивуючи позов тим, що спільне життя у них не склалося і шлюбні відносини припинені. Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 11.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, яку призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 06.01.2026. У судове засідання учасники справи не з`явилися, представник позивача в поданій до початку судового засідання заяві просила провести розгляд справи без її участі, дала згоду на заочний розгляд. Відповідач, який є громадянином Республіки Білорусь, викликаний до суду через оголошення на офіційному вебсайті «Судова влада України». У судове засідання не прибув, про наявність поважних причин для цього не повідомляв, заяви (клопотання), відзиву не подав. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, відповідно до статті 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Деснянським РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області 19.11.2015 (а.с. 14). [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується копією паспорта Республіки Білорусь № [NUMBER] від 05.04.2022, перекладеного з білоруської мови на українську мову, справжність підпису на якому засвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. (а.с. 17, 18). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , перекладеного з білоруської мови на українську мову, справжність підпису на якому засвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В., [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.11.2015. Місце реєстрації шлюбу - відділ ЗАЦС Осиповицького райвиконкому Могильовської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 274. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а.с. 10, 11). У цьому шлюбі в сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке також перекладено з білоруської мови на українську мову, справжність підпису на якому засвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. (а.с. 12, 13). Також, судом установлено, що сторони проживають окремо, у різних країнах, з січня 2024 року: позивач проживає на території України, відповідач - на території Республіки Білорусь. Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Між Україною та Білорусією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах. Так, зі змісту заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин з російською Федерацією, опублікованої 24.02.2022, убачається, що Україна заявила про розрив дипломатичних відносин без розриву консульських відносин, унаслідок чого Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 на сьогодні у відносинах із Російською Федерацією та Республікою Білорусь не застосовуються. Крім того, 01.12.2022 Верховною радою України прийнято Закон "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року". 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті "Голос України" та 23.12.2022 він набрав чинності. Закон передбачає: - зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь; -вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР. З дати зупинення дії Мінської конвенції: - не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами Російської Федерації і Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї; - визнання і виконання судових рішень Російської Федерації та Республіки Білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України; - у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території Російської Федерації та Республіки Білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав; - пред`явлення на території України судових рішень російської федерації та Республіки Білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України; - до документів, виданих на території Росії і Білорусі , при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю; - співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи та Гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних відносин). Також, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті АТ «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, товариство припинило поштове співробітництво з поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. Отже, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23.06.2005 № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону №2709-IV. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 76 Закону№ 2709-IV установлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом(частина перша статті 27 ЦПК України). Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (частина друга статті 28 ЦПК України). Оскільки позивач на момент подання позову про розірвання шлюбу проживає на території України, має на утриманні малолітню дитину, суд відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживанням позивача. Визначення держави, право якої підлягає застосуванню під час вирішення спору про розірвання шлюбу між громадянином Білорусі ї та громадянкою України. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Відповідно до статті 58 Закону №2709-IV шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону№ 2709-IV. Згідно зі статтею 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Аналіз положень статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis). Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Ураховуючи, що позивач є громадянином України, а відповідач - громадянином Білорусі, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Також установлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Відсутні підстави за встановлених фактичних обставин і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Досліджуючи питання застосування колізійної прив`язки lex domicilii, суд урахував, що ця норма визначає для подружжя право держави, у якій у них було спільного проживання, за умови, що один із подружжя продовжує проживати в цій державі, у разі, якщо фактичні шлюбні відносини між сторонами не припинилися. У справі, яка розглядається, судом установлено, що на момент подання позову фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, останнім місцем спільного проживання подружжя є Білорусь, де продовжує проживати відповідач. Згідно пункту 1 статті 16 Закону № 2709-IV особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно статті 63 Закону № 2709-IV припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і якщо на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивач є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися законодавство України. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як убачається зі змісту частини третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статей 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом установлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено: сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. Позивач підтримала заявлені позовні вимоги, про що свідчить подана нею заява. Відповідач проти заявленого позову про розірвання шлюбу в установленому законом порядку не заперечив. За таких обставин суд уважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved