Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 01.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-9749892, за яким відповідач станом на дату подання позову має заборгованість у загальному розмірі 35463 грн, що складається з наступного: 1) 16500 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2) 18963 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, - і право вимоги за яким було відступлено ТОВ «ФК «Ейс» на підставі договору факторингу № 25112024-МК/Ейс від 25.11.2024 Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 00-9749892 від 01.05.2024 у загальному розмірі 35463 грн. З огляду на викладені обставини ТОВ «ФК «Ейс» просило стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 35463 грн та понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн та зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. 24.10.2025 суддею було залишено позов без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 60-61). 27.10.2025 до суду надійшов відзив на позов, поданий відповідачем 23.10.2025, в якому останній заперечує проти позову та вказує, що у матеріалах справи відсутня у повному обсязі копія договору факторингу між первинним кредитором та первинним фактором, а саме від 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», договір факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а також договір між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем, у тому числі докази оплати договору факторингу та копія реєстру права вимог (із додатками до нього). Крім іншого, позивачем не надано доказів на підтвердження повної оплати за відповідними договорами факторингу на час або після їх укладення. З огляду на це відповідач вважає, що відсутні докази того, що позивач є новим кредитором у цій справі. Також відповідач посилається на те, що договір факторингу було укладено ще до виникнення первинних кредитних правовідносин між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а отже останнє не могло передати іншій юридичній особі право вимоги, якого на той момент не мало само. Таким чином, інші фактори також не могли отримати відповідне право вимоги до відповідача, а отже позивачем не доведено факту відступлення права такої грошової вимоги. Відповідач у відзиві наголошує, що з огляду на положення діючого законодавства відсутні підстави для стягнення з нього штрафу та пені під час дії воєнного стану. Щодо стягнення відсотків за користування кредитом відповідач зазначає, що строк дії кредитного договору складає 30 днів, і нарахування відсотків після спливу строку договору є незаконним, а максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1% відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» (а.с. 64-78). 03.11.2025 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також судом було задоволено (частково) клопотання представника позивача про витребування в АТ КБ «ПриватБанк» наступних доказів: 1) інформації про те, чи емітувалася на ім`я [PERSON] платіжна картка № [NUMBER] ; 2) інформації щодо повного номера рахунку із маскою платіжної картки № [NUMBER] ; 3) інформації про те, чим мав місце факт зарахування на картковий рахунок із маскою картки № [NUMBER] за період часу з 01.05.2024 по 06.05.2024 грошових коштів у розмірі 15000 грн, а також первинних документів бухгалтерського обліку (або прирівняних до них) на підтвердження такого зарахування; 4) інформації про те, чи є/був номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за картковим рахунком із маскою картки № [NUMBER] та чи перебуває/перебував цей номер телефону в анкетних даних [PERSON] (а.с. 134-135). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] в електронній формі (шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором) було укладено договір кредитної лінії № 00-9749892, відповідно до якого ТОВ «Макс Кредит» надало позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в сумі 15000 грн строком на 360 календарних днів (до 26.04.2025) зі сплатою відсотків у періодичну дату оплати відсотків, а саме 26.05.2024 та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії. Стандартна відсоткова ставка складає 1,47% від суми кредиту за кожен день користування кредитом та застосовується у межах строк дії кредитної лінії. Знижена процентна ставка становить 1,03% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, надається позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати відсотків не пізніше наступного дня за першою періодичною датою оплати відсотків. Знижена відсоткова ставка застосовується виключно протягом 25 днів користування кредитом поспіль, починаючи з першого дня користування кредитом протягом строку кредитування (а.с. 9-14, 15-16, 17-21, 22, 23-26, 140, 141, 142). 25.11.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 25112024-МК/Ейс, за умовами якого ТОВ «Макс Кредит» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно з реєстром в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги, а фактор зобов`язався сплатити ТОВ «Макс Кредит» суму фінансування. Водночас із Реєстру боржників від 25.11.2024 до вказаного договору факторингу вбачається, що до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором № 00-9749892 від 01.05.2024 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 35463 грн (а.с. 27-33, 34-35, 36, 37). Як вбачається з детального розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором № 00-9749892 від 01.05.2024, відповідач станом на 01.10.2025 має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 35463 грн, що складається з наступного: 1) 16500 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2) 18963 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом(а.с. 38, 39). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України. Доказів спростування презумпції дійсності укладеного відповідачем договору матеріали справи не містять. Більше того, у наданому відзиві відповідач не заперечував укладення відповідного договору кредитної лінії. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що відповідач припустився порушення умов зазначеного договору щодо своєчасної сплати сум кредиту та процентів за користування цим кредитом, внаслідок чого за ним утворилася зазначена заборгованість. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором до позивача. Суд критично оцінює посилання відповідача на ту обставину, що ТОВ «Макс Кредит» не могло відступити ТОВ «ФК «Ейс» право вимоги до відповідача за договором факторингу, оскільки відповідний кредитний договір на той момент ще не було укладено, позаяк це спростовується дослідженими письмовими доказами, з яких судом встановлено, що договір факторингу між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено пізніше, ніж договір кредитної лінії. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на відсутність доказів оплати відповідного договору факторингу, оскільки докази оплати за договором факторингу було додано представником позивача до позову (а.с. 37). Більше того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованості за договором кредитної лінії, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності такого правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Хмельницького апеляційного суду від 05.03.2024 у справі № 682/2695/23 та від 11.06.2025 у справі № 687/135/25 та від , з яким суд першої інстанції також погоджується. Суд вважає неспроможними посилання відповідача щодо безпідставності нарахування йому штрафу та пені за договором, оскільки вони відповідачу не нараховувалися. Стосовно заперечень відповідача проти суми заборгованості за нарахованими відсотками суд зазначає таке. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22.11.2023 (що набрав чинності 24.12.2023) ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 доповнено частиною четвертою, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом, та частиною п`ятою, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. При цьому у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів із дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Отже, денна відсоткова ставка не має перевищувати: 1) у період часу з 30.01.2024 по 22.04.2024 - 2,5%; 2) у період часу з 23.04.2024 по 20.08.2024 - 1,5%; 3) з 21.08.2024 - 1%. Як вбачається з умов договору кредитної лінії № 00-9749892 від 01.05.2024, денна процентна ставка за цим договором при застосуванні як стандартної, так і зниженої відсоткової ставки дорівнює 1,5%. У той же час із детального розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Макс Кредит» вбачається, що останнє нарахування відсотків здійснено 25.07.2024, і в подальшому нарахувань відсотків як первісним кредитором, так і ТОВ «ФК «Ейс» не здійснювалося (а.с. 38, 39). Таким чином, нарахування відсотків за договором відбувалося з дотримання вимог Закону України «Про споживче кредитування» і в межах строку кредитування, який складав 365 днів. За таких обставин, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9749892 від 01.05.2024 у розмірі 35463 грн. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що 20.08.2025 позивач уклав із Адвокатським бюро «Соломко та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Соломка Олексія Володимировича договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 та додаткову угоду № 25770808310 від 11.09.2025. Крім іншого, у п.п. 3.1, 3.3 вказаного договору зазначається, що отримання винагороди адвокатським бюро за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару, що складається із суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами у Протоколі погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 (додаток № 1 до цього договору). У додатковій угоді також вказано, що адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу за кредитним договором № 00-9749892 від 01.05.2024, за яким боржником є [PERSON] (а.с. 48-49, 50). Із наявного в матеріалах справи акту прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 (що є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025) вбачається, що позивачем за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану АБ «Соломко та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Соломка О.В., що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 7000 грн (а.c. 51). При цьому суд бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 640/10548/19, в якому наголошується, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). З огляду на це суд критично оцінює посилання відповідача на ту обставину, що стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 275/150/22 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Проте відповідач, який належним чином повідомлявся про розгляд справи судом та подав відзиві на позов, не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а отже у суду відсутні підстави стверджувати про неспівмірність таких витрат. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 28891 від 17.10.2025 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 6, 59). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, що у загальному розмірі складають 9422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved