Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Короїд Ю.М. подав до суду позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 500000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликався на те, що з червня 2012 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на підприємстві верстатником деревообробних верстатів. 14.03.2025 [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Під час здійснення трудової діяльності на підприємстві з [PERSON] 21 липня 2015 року о 22 год. 25 хв. стався нещасний випадок на виробництві. В результаті вказаного нещасного випадку [PERSON] отримала травму у вигляді повної ампутації ІІ пальця правої кисті. Ступінь втрати працездатності [PERSON] визначено 15%. Внаслідок отриманого каліцтва відбулись зміни, які негативно вплинули на звичний спосіб життя позивачки, її трудову діяльність, що завдає значних моральних страждань [PERSON] . Після отримання травми позивачка не мала можливості виконувати той обсяг роботи, який вона виконувала до нещасного випадку, оскільки втратила палець на правій руці, яка є «робочою» рукою. При цьому, здійснення трудової діяльності на підприємстві супроводжував постійний біль, який змушував постійно приймати знеболюючі медичні засоби. Останній час перед звільненням [PERSON] отримана травма ще більше ускладнила можливість виконувати свої професійні обов?язки, що викликало нарікання з боку безпосереднього керівництва підприємства, яке фактично почало створювати умови для звільнення. Все це призвело до написання позивачкою заяви про звільнення з роботи за згодою сторін. На даний час внаслідок отриманої травми після звільнення позивачка [PERSON] не працює, оскільки не має можливості повноцінно здійснювати трудову діяльність, отримує незначні соціальні виплати, яких не вистачає для задоволення навіть базових потреб, купівлі ліків та протезування. Отримана травма позбавила можливості позивачку виконувати кваліфіковану належно оплачувану роботу. Крім того, отримана травма вплинула і на побутові фактори, оскільки позивачка відчуває фізичний біль та дискомфорт, права рука не функціонує в повному обсязі. Враховуючи істотність змін в організації способу життя позивачки, потребах докладати додаткових зусиль на реалізацію власних запитів у сфері трудової діяльності, а також у пов?язаних із цим за впливом матеріального забезпечення інших сферах побутового та соціального призначення, обмеження позивачки у вільному виборі професійної діяльності, вплив вищенаведених змін на інші сторони життя, пов`язані із спілкуванням з рідними та оточенням, проведенням вільного часу, звичками, перенесення болісних відчуттів за наслідком травмування, необхідністю подальшого лікування та реабілітації, моральна шкода позивачкою оцінюється в розмірі 500000,00 гривень. Представником відповідача 05.09.2025 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені вимоги відповідач визнає частково в розмірі 10000,00 грн. Додатково зазначає, що дійсно 21 липня 2015 року о 22:25 в цеху виготовлення шпону в місті Стрию з позивачкою [PERSON] стався нещасний випадок. Майстер зміни та колега одразу надали позивачці першу медичну допомогу, після чого [PERSON] відвезли до Стрийської ЦРЛ. Після надання медичної допомоги позивачку було скеровано в ЛК МЛ № 8 міста Львова на лікування. На лікуванні позивачка перебувала в період з 22.07.2015 по 28.08.2015. За результатами проведеного розслідування нещасного випадку було встановлено, що нещасний випадок з позивачкою стався з причини порушення нею трудової виробничої дисципліни - невиконання вимог п. 1.5.10, 3.7 Інструкції з охорони праці № 47/С «Для різальників та личкувальників шпону на напівавтоматичних лініях», а саме: п. 1.5.10 забороняється усувати заломи шпону руками; п. 3.7 при попаданні шпону між ножем та лінійкою спочатку зупиніть конвеєр - стопоукладач, вимкніть ножиці і за допомогою спеціальної лопатки проштовхніть шпон. Відповідач проводив на момент нещасного випадку і проводить постійно роботу по створенню безпечних умов праці відповідно до нормативно - правових актів з охорони праці. Після проходження позивачкою лікування медико-соціальною експертною комісією було встановлено безтерміново ступінь втрати працездатності у 15% без визначення групи інвалідності. Пояснення позивачки про те, що отримана травма позбавила її можливості виконувати кваліфіковану належно оплачувану роботу є неправдивою, оскільки після проходження періодичних медичних оглядів протипоказів, обмежень чи заборони для [PERSON] працювати верстатником деревообробних верстатів від медичного закладу не було. У позовній заяві позивачка наголошує, що внаслідок отримання травми і після звільнення з роботи не працює, оскільки не має можливості повноцінно здійснювати трудову діяльність. Така позиція є оманливою і націленою на висвітлення себе у гіршому становищі, порівняно із тим, яке є насправді, оскільки після отримання травми позивачка пропрацювала ще 10 років за тією самою професією і продовжувала так само виконувати свої трудові обов?язки. Такі доводи спрямовані виключно на отримання від відповідача більшої суми моральної шкоди і як наслідок неправомірного збагачення. Звільнена [PERSON] за угодою сторін, а не внаслідок неможливості продовжувати виконувати трудові обов?язки за станом здоров?я. [PERSON] після отримання виробничої травми і до дати звільнення жодного разу не була на лікарняному, що спростовує пояснення щодо постійного супроводжуючого болю і необхідності приймати певні медичні засоби. Обсяг виконуваної роботи позивачкою після отримання травми і закінчення лікування ніяк не змінився і не позначився на усьому виробничому процесі, що доводить протилежне написаному в позовній заяві. Крім того, претензій з боку керівництва до якості виконуваної роботи до верстатника деревообробних верстатів [PERSON] не було. Отримана позивачкою виробнича травма не призвела до зменшення якості трудової функції її як верстатника деревообробних верстатів та до звільнення її з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, а також до тривалого лікування. З огляду на викладене вище, враховуючи те, що після отриманої травми позивачка продовжувала працювати за тією ж професію впродовж 10 років поспіль аж до виявлення нею бажання звільнитися, зважаючи, що нарікань з боку [PERSON] щодо неможливості працювати верстатником деревообробних верстатів не було, як і не було заяв про переведення її на легшу роботу, беручи до уваги те, що на лікарняному внаслідок виробничої травми позивачка не перебувала, пройдені періодичні медичні огляди заборону лікарів працювати верстатником деревообробних верстатів не містили, групу інвалідності не визначено, оскільки отримана травма цього не передбачає, оцінюючи у сукупності усі обставини, відповідач вважає, що справедливим, розумним, співмірним і таким, що не призведе до безпідставного збагачення позивачки, буде розмір моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн, в решті позовних вимог просить відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. 12 серпня 2025 року [PERSON] подала позов до Малого підприємства-Товариства з обмеженою відповідальністю «Олісма» про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 28/ На запит суду щодо доступу до персональних даних пощзивачки 19 серпня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру отримано відповідь про зареєстроване місце проживання позивачки /а.с. 29-30/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.08.2025 позовну заяву [PERSON] до Малого підприємства-Товариства з обмеженою відповідальністю «Олісма» про відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Підготовче судове засідання призначено на 18.09.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 31/. 05.09.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву /а.с. 41-59/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.09.2025 справу розглядом відкладено на 21.10.2025. Задоволено клопотання представника позивачки та постановлено проводити вказане судове засідання в режимі відеоконференції /а.с. 60/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2025 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17.11.2025 /а.с. 67/. Розгляд справи по суті відбувся 19.12.2025 за участі позивачки [PERSON] , її представника адвоката Короїд Ю.М. та представника відповідача Дацюк Н.О. По закінченні судових дебатів 29.12.2025 визначено як дату оголошення судового рішення. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Короїд Ю.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Представник відповідача МП-ТОВ «Олісма» Дацюк Н.О. в судовому засіданні вимоги позивачки визнала частково в розмірі 10000,00 грн, в решті позову просила відмовити. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 09 червня 2012 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем МП-ТОВ «Олісма», працюючи на підприємстві верстатником деревообробних верстатів, що підтверджується індивідуальним відомостями про застраховану особу форми ОК-7 /а.с. 13-15/. Наказом директора МП-ТОВ «Олісма» від 13.03.2025 № 067/к/тр [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України /а.с. 16/. Також судом встановлено, що під час здійснення трудової діяльності на підприємстві з [PERSON] 21 липня 2015 року о 22 год. 25 хв. стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт № 1 про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 24 липня 2015 року. В результаті вказаного нещасного випадку [PERSON] отримала травму у вигляді повної ампутації ІІ пальця правої кисті /а.с. 17-22/. Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10АAА № 266108 ступінь втрати працездатності [PERSON] визначено 15%. Групу інвалідності не визначено /а.с. 23-24/. Згідно з актом проведення розслідування нещасного випадку, що стався 21.07.2015 о 22:25 на МП-ТОВ «Олісма», нещасний випадок з позивачкою стався по причині порушення нею трудової виробничої дисципліни - невиконання вимог п. 1.5.10, 3.7 Інструкції з охорони праці №47/С «Для різальників та личкувальників шпону на напівавтоматичних лініях», а саме: п.1.5.10 забороняється усувати заломи шпону руками; п.3.7 при попаданні шпону між ножем та лінійкою - спочатку зупиніть конвеєр - стопо укладач, вимкніть ножиці і за допомогою спеціальної лопатки проштовхніть шпон /а.с. 49-54/. Долучені до матеріалів справи медичні довідки про проходження попереднього (періодичного) медогляду працівників підтверджують проходження позивачкою [PERSON] періодичних медичних оглядів з моменту нещасного випадку до моменту звільнення /а.с. 55-57/. Спірні правовідносини виникли між сторонами з підстав відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а саме: втрати професійної працездатності у відсотках. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Також судом встановлено, що під час здійснення трудової діяльності на МП-ТОВ «Олісма» з [PERSON] 21 липня 2015 року о 22 год. 25 хв. стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт № 1 за формою Н-1 від 24 липня 2015 року. В результаті вказаного нещасного випадку [PERSON] отримала травму у вигляді повної ампутації ІІ пальця правої кисті /а.с. 17-22/. Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10АAА № 266108 ступінь втрати працездатності [PERSON] визначено 15%. Групу інвалідності не визначено /а.с. 23-24/. Згідно з пунктом 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, тому суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини позивачки у нещасному випадку, який стався під час виконання нею трудових обов`язків, виключає відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров`я та втрату професійної працездатності. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 212/7705/18 (провадження № 61-6552св18). Факт заподіяння моральної шкоди [PERSON] у зв`язку з отриманою на виробництві травмою доведений матеріалами справи. Надані позивачкою докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні нею трудових обов`язків, що, у свою чергу, призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження її можливості вести активний спосіб життя, вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого остання змушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає відповідно до статей 23, 1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а і з наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд наголошує на тому, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві каліцтвом. З урахуванням викладеного суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманої травми останній заподіяно фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення її особистих немайнових прав, таких як право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення її звичного способу життя та вимагає від позивачки додаткових зусиль для його організації, що належним чином має бути компенсовано. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, бере до уваги стан здоров`я позивачки, її вік, ступінь втрати професійної працездатності, відсутність встановлення групи інвалідності, характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань позивачки від одержаного каліцтва, втрату можливості її трудової та соціальної реабілітації, що призвело до порушення життєвих зв`язків, а саме: 15% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 20000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в редакції, що є чинною на день розгляду справи в суді, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Попередньою редакцію підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що була чинною до 25 травня 2020 року, передбачалося, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, окрім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 21 червня 2022 року в справі № 599/645/21, оскільки моральну шкоду завдано подією, яка відбулася до набрання чинності новою редакцією підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 180/683/13-ц, відповідно до якого не підлягають оподаткуванню суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, заподіяних платникові податків внаслідок спричинення шкоди здоров`ю. Позивачці встановлено висновком МСЕК ступінь втрати професійної працездатності до 25 травня 2020 року, тому визначена судом сума моральної шкоди підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, судовий збір у розмірі 200,00 грн (пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 4%), від сплати якого позивачка звільнена за подання позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial