Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У травні 2025 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кулішова В. П. та підсистему "Електронний суд" ЄСІТС звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі й на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Пояснила, що вищезазначене нерухоме майно перебувало у спільній власності: її [PERSON] , її чоловіка [PERSON] , який є відповідачем у справі, а також бабусі [PERSON] , за життя останньої спору щодо частки у праві спільної сумісної власності між співвласниками не було, а тому вважає, що такі частки є рівними та становлять по 1/3 частці кожному. Позивач зазначила, що вона на момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з нею за вищезазначеної адресою місцезнаходження спадкового нерухомого майна, однак тільки в квітні 2024 року з метою оформлення своїх спадкових прав вона звернулась на адресу приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Василенка В. А. щодо видачі спадщини після смерті [PERSON] , однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через неможливість підтвердження реєстрації права власності на спадкове нерухоме майно за спадкодавцем, що пов?язано із тимчасовою окупацією м. Сіверськодонецька та Сіверськодонецької міської територіальної громади Луганської області. Позивач додала, що оскільки право власності на спадкове майно виникло до 01 січня 2013 року вона звернулась до КП "Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації" з проханням надати довідку про підтвердження права власності на спірне нерухоме майно, однак отримала відповідь про неможливість задоволення її запиту через зберігання інформації щодо об?єктів нерухомого майна на паперових носіях, які на підконтрольну Україні територію не були вивезені з тимчасово окупованої території м. Сіверськодонецька Луганської області. У зв`язку з чим, вона вимушена звернутись до суду та просить: - визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,7 м2, житловою площею 28,1 м2, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,7 м2, житловою площею 28,1 м2, припинивши її право спільної сумісної власності на таку квартиру. У липні 2025 року [PERSON] звернувся на адресу суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , треті особи - Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Василенко В. А., в обґрунтування якого посилався на те, що йому, відповідачеві [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,7 м2, житловою площею 28,1 м2. [INFO] померла співвласник цього нерухомого майна [PERSON] , яка була бабусею [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. [PERSON] зазначив, що за життя [PERSON] спору щодо частки у праві спільної сумісної власності між співвласниками не було, а тому вважає, що такі частки є рівними та становлять по 1/3 частці кожному. Водночас, оскільки право власності на таке нерухоме майно виникло до 01 січня 2013 року, відсутні відомості щодо державної реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а надати довідку з БТІ про підтвердження права власності на спірне нерухоме майно неможливо через зберігання інформації щодо об?єктів нерухомого майна на паперових носіях, які на підконтрольну Україні територію не були вивезені з тимчасово окупованої території м. Сіверськодонецька Луганської області. У зв`язку з чим, з метою захисту свого права власності на частку у нерухомому майні, він вимушений звернутись до суду та просить: - визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,7 м2, житловою площею 28,1 м2, припинивши його право спільної сумісної власності на таку квартиру. Ухвалою судді від 08 травня 2025 року первісну позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків. 14 травня 2025 року [PERSON] усунула недоліки первісної позовної заяви, подавши суду останню в новій редакції через свого представника адвоката Кулішова В. П. та підсистему "Електронний суд" ЄСІТС. 23 травня 2025 року на адресу суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від 26 травня 2025 року постановлено про прийняття первісної позовної заяви до розгляду в порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою було зобов`язано позивача надати суду для огляду в судовому засіданні оригінали письмових доказів, установлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву та роз?яснено їх право подати зустрічний позов. Ухвалою суду від 25 червня 2025 року було частково задоволено клопотання представника [PERSON] адвоката Кулішова В. П., постановлено про проведення підготовчого засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 01 липня 2025 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті. 15 липня 2025 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Василенко В. А. про визнання права власності на частку нерухомого майна. Ухвалою суду 07 серпня 2025 року постановлено про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, об?єднавши їх в одне провадження. Цією ж ухвалою було установлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень. У судове засідання [PERSON] не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, одночасно визнавши вимоги за зустрічним позовом. Представник [PERSON] адвокат Кулішов В. П. у судове засідання не з?явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти задоволення зустрічного позову. [PERSON] у судове засідання не з?явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, одночасно вимоги за первісним позовом визнав та не заперечував проти його задоволення. Представник Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Василенко В. В. у судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснень щодо позову і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов таких висновків. 01 липня 1972 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу прізвище останньої було змінено на " [PERSON] ", що підтверджується відповідними відомостями в графі "сімейний стан", яка міститься в паспортах громадян України, виданих на імена [PERSON] та [PERSON] та наданих суду в засвідчених сторонами копіях. Разом з тим, зазначені обставини визнаються сторонами, а тому додатковому доказуванню не підлягають. Судом установлено, що [PERSON] та членам його родини: [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1996 року, виданого Фондом комунального майна Сєвєродонецької міської ради депутатів на підставі розпорядження № 1636 від 26 січня 1994 року, зареєстрованого в БТІ, і наданого суду в нотаріально засвідченій копії, належить квартира загальною площею 48,7 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , і наданого суду в нотаріально засвідченій копії, остання розташована на п?ятому поверсі дев?ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,1 м2, в тому числі: 1 кімната 13,2 м2, 2 кімната 14,9 м2, кухні площею 7,2 м2, ванної кімнати площею 2,6 м2, вбиральні (поєднаної) площею 1.0 м2, коридору площею 7,6 м2, вбудованої шафи площею 0,8 м2. Квартира обладнана лоджією площею 1,4 м2. Загальна площа квартири становить 48,7 м2, висота приміщень 2,55 м. Згідно з домовою книгою для прописки громадян, мешкаючих в будинку [ADDRESS] і наданою суду в нотаріально засвідченій копії, з 09 серпня 1988 року [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими у квартирі під [ADDRESS] в цьому будинку, водночас [PERSON] зареєстрована з 16 серпня 1991 року. Така домова книга містить печатки та підписи посадових осіб, відповідальних за реєстрацію місця проживання. Також остання сторінка домової книги містить штамп, печатку та підпис посадової особи Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк Луганської області з інформацією про реєстрацію 31 серпня 1994 року права власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру, житловою площею 28,1 м2. Також відомості про дату реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому приміщенні підтверджуються й відповідними відмітками у їх паспортах громадян України, наданих суду в засвідчених сторонами копіях. На підставі постанови Верховної Ради України № 3984-IX "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від від 19 вересня 2024 року, назву міста Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району Луганської області було змінено на місто Сіверськодонецьк, а також назву Сєвєродонецького району було змінено на Сіверськодонецький район. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 29 квітня 2025 року і наданим суду у засвідченій представником позивача за первісною позовною заявою копії. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2024 року, ухваленим в порядку окремого провадження у цивільній справі № 553/1468/24, встановлено факт родинних відносин, а саме: те, що [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), є онукою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та те, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка в свою чергу була донькою [PERSON] . Зазначене рішення суду набрало законної сили 27 червня 2024 року. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 листопада 2022 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, їх фактична адреса місця проживання: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками, наданими суду в засвідчених сторонами копіях. Судом установлено, що 23 квітня 2024 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Василенком В. А. заведено спадкову справу № 25/2924 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що свідчить відповідний Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 76722210 від 23 квітня 2024 року, наданий суду в засвідченій представником позивача за первісним позовом копії. З метою підтвердження реєстрації права власності на нерухоме майно квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , 11 березня 2025 року [PERSON] звернулась на адресу Комунального підприємства "Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації", однак отримала відповідь № 141 від 12 березня 2025 року, відповідно до змісту якої інформація щодо об?єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві Комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сіверськодонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією територією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе. Разом з тим, відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Василенка В. А. № 84 від 05 травня 2025 року, наданим суду в засвідченій представником позивача за первісною позовною заявою копії, в його провадженні цього нотаріуса знаходиться спадкова справа № 25/2024 до майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Спадкоємницею, яка прийняла спадщину є: онука спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає. Судом установлено, що з метою оформлення своїх спадкових прав за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] у квітні 2025 року звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Василенка В. А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою нотаріуса № 68/02-31 від 04 квітня 2025 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки витребувати будь-які документи з Бюро технічної інвентаризації, що здійснювало на момент вчинення правочину державну реєстрацію та перевірити наявність або відсутність проведення будь-яких реєстраційних дій до 2013 року не є можливим. Територія Сіверськодонецької міської територіальної громади с окупованою російською федерацією, архівні документи БТІ щодо об?єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді, що зберігалися в архіві комунального підприємстві Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях, на підконтрольну Україні територію вивезені не були, про що зазначено у листі комунального підприємства "Сєверодонецьке бюро технічної інвентаризації" № 141 від 12 березня 2025 року. Таким чином судом установлено наявність спору, який виник внаслідок невизнання державою права власності [PERSON] та [PERSON] та її спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , на нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яке виникло до набрання чинності Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та після набрання чинності яким, не було зареєстровано у державному реєстрі прав власності, неможливістю позивачки отримання відомостей, пов`язаних з відповідною реєстрацією права власності від органу, відповідального за реєстрації права власності станом на момент виникнення такого через тимчасову окупацію м. Сіверськодонецька. Так, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у редакції, чинній на 02 лютого 1994 року (дата видачі свідоцтва про право власності на житло) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Як установлено в судовому засіданні у [PERSON] та [PERSON] наявний документ, що засвідчує їх та [PERSON] право спільної сумісної власності (свідоцтво про право власності на житло), виданий та зареєстрований згідно з чинним на момент його видачі законодавством у відповідних органах, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачів права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та організації, яка його видала у зв`язку з тимчасовою окупацією РФ території України, позбавляє позивачів можливості довести своє та спадкодавця право. Верховний суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Співвласниками набуте право власності на спірне нерухоме майно у 1994 році, надані суду докази у вигляді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1994рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Реєстрація місця проживання у спірній квартирі позивачів та спадкодавця підтверджує доводи про набуття права власності на спірну квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачів та спадкодавця, отримання інформації щодо зареєстрованого права власності останніх на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивачка не може розпоряджатися своїм майном через невизнання державою їх права власності, що, в свою чергу, порушує таке їх право. При цьому, за ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (абз. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України). У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Як установлено судом, спору між співвласниками квартири з приводу розміру часток, належних кожному з них, за життя [PERSON] в них не було, а тому, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири є рівними, тобто [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало по 1/3 частці квартири під [ADDRESS] , а тому вимоги позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у частині визнання за ними права власності по 1/3 частці спірної квартири за кожним є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 статті 3 цього Закону визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За змістом ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). За змістом ст. 560 ЦК УРСР,спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Водночас, ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Додатково суд ураховує, що відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частина 1 ст. 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , як і підтверджено, що на момент смерті спадкодавця, остання у порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняла спадщину. З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що частки співвласників спадкового нерухомого майна були рівними, спадкодавцеві [PERSON] за життя належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] , [PERSON] є спадкоємцем за законом після її смерті, яка прийняла спадщину, матеріали справи доказів наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом, які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права власності на частку спадкової квартири після смерті спадкодавця не містять, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині спадкових вимог і за [PERSON] належить визнати право власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved