Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

19.06.2025 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: 1. визнати недійсним пункт 7.3 Договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17 грудня 2021 року в частині умови "При цьому з Покупця утримується 20 % (двадцять) відсотків від суми Договору (далі Неустойка). Якщо розмір Неустойки дорівнює або перевищує грошову суму, що підлягає поверненню, то грошові кошти Покупцеві не повертаються й зараховуються як сплата Неустойки". 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Грі", що діє від свого імені та за рахунок Закритого Недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Альфа" (ЄДРІСІ 23300096) (код ЄДРПОУ: 34953931 юридична адреса: 61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Каразіна, будинок, 7/9) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ) сплачені за Договором № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17 грудня 2021 року грошові кошти в розмірі вартості облігацій у сумі 46 588,00 доларів США 3. Вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Грі", що діє від свого імені та за рахунок Закритого Недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Альфа" (ЄДРІСІ 23300096) (код ЄДРПОУ: 34953931 юридична адреса: 61002, Харківська обл., місто Харків, вулиця Каразіна, будинок, 7/9) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ) витрати на надання професійної правничої допомоги. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 грудня 2021 року між громадянином України [PERSON] (далі - позивач та/або Покупець) в особі якого діяло Акціонерне товариство "Мегабанк" з однією сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Грі", що діє від свого імені та за рахунок Закритого Недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Альфа" (ЄДРІСІ 23300096) (далі - відповідач та/або Продавець) з іншої сторони, було укладено договір № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів (далі - Договір). Згідно із пунктом 1.1. Договору продавець в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним законодавством України, зобов`язується передавати у власність Покупця за плату, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити фінансові інструменти, характеристика (опис) яких наведено у пункті 1.2. цього Договору. За пунктом 1.2. Договору характеристика фінансових інструментів (далі - ФІ), які необхідно придбати є наступною: вид/тип/різновид/найменування ФІ: корпоративні облігації, цільові (незабезпечені); форма випуску ФІ: іменна; форма існування ФІ: електронна (бездокументарна); найменування емітента ФІ: ТОВ "КРОНОС ЕЛІТБУД"; код за ЄДРПОУ емітента ФІ: 42775359; серія ФІ: серія А; міжнародний ідентифікаційний номер ФІ: [NUMBER] ; номінальна вартість одного ФІ: 209,00 грн; кількість ФІ (пакет облігацій): 4600 штук. Відповідно до пункту 2.3.Договору на момент підписання цього Договору загальна договірна вартість фінансових інструментів, визначених предметом цього Договору, становить 2 376 056,40 грн, що є еквівалентом 87 400,00 доларів США. Відповідно до пункту 2.1. Договору ціною Договору є сума коштів, які підлягають сплату Покупцем за пакет Облігацій у порядку та на умовах, визначених Договором, на рахунок Продавця № [NUMBER] в АТ "УКРСИББАНК", МФО 351005, код за ЄДРПОУ 34953931, виходячи з того, що ціна однієї облігації складає еквівалент 19,00 доларів США (дев`ятнадцять доларів США 00 центів) за курсом продажу долара США, що встановлюється виходячи з оптимального курсу продажу долара США провідних банків України на 10:00 (десяту) годину дня оплати за Договором. Сторони домовились, що до правовідносин за Договором застосовується інформація про оптимальний курс продажу долара провідних банків України, що розміщена на сайті: kurs.com.ua. Разом з тим, відповідно до пункту 2.2 Договору ціна Договору підлягає сплаті Покупцем за пакет облігацій який набуває Покупець у власність відповідно до умов цього Договору, згідно з наступним графіком поетапних оплат, зазначеним у договорі: До "17" грудня 2021 р. - 1 380 (одна тисяч триста вісімдесят) шт. До "17" січня 2022 р.- 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" лютого 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" березня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" квітня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" травня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" червня 2022 р. - 540 (п`ятсот сорок) шт. Відповідно до квитанцій від 17 грудня 2021 року, 12 січня 2022 року та 16 лютого 2022 року, позивачем було сплачено в загальному розмірі 1 282 642,20 гривень, що, за курсом продажу долара США, передбаченим пунктом 2.3 Договору (курс банку, оприлюднений на сайті kurs.com.ua), відповідає оплаті 2452 облігацій вартістю 19,00 доларів США кожна. Таким чином, на дату останнього платежу позивачем було фактично оплачено облігації на загальну суму 46 588,00 доларів США. Згідно із пунктом 4.1. Договору Покупець стає власником придбаного за ним Договору пакета облігацій в день реєстрації його права власності на цінні папери у порядку, встановленому законодавством України про цінні папери. Документом, який підтверджує право власності на ФІ є виписка Депозитарної установи з особового рахунку у цінних паперах Покупця. За пунктом 4.2. Договору передача Пакета облігацій за Договором здійснюється за умови оплати Покупцем [PERSON] у повному обсязі та за наявності Договору про бронювання приміщення між Емітентом облігацій та Покупцем шляхом переказу Пакета Облігацій на рахунок у цінних паперах Покупця. Відповідно до пункту 7.3. Договору у разі, якщо Покупець прострочив строк сплати (встановлений пунктом 2.2. цього Договору) повної вартості ФІ, передбаченої пунктом 2.3. цього Договору, більше ніж на 30 (тридцять) банківських днів, Продавець повертає Покупцю фактично сплачену останнім грошову суму за цим Договором, а Договір в такому випадку вважається розірваним. При цьому з Покупця утримується 20 % (двадцять) відсотків від суми Договору (далі - Неустойка). Якщо розмір Неустойки дорівнює або перевищує грошову суму, що підлягає поверненню, то грошові кошти Покупцеві не повертаються й зараховуються як сплата Неустойки. Зміст пункту 7.3 Договору однозначно свідчить про те, що сторони погодили автоматичне розірвання договору у разі порушення Покупцем зобов`язання щодо сплати повної вартості об`єкта договору протягом більше ніж 30 банківських днів. У цьому пункті прямо зазначено: "у разі, якщо Покупець прострочив строк сплати... більше ніж на 30 банківських днів, Продавець повертає Покупцю фактично сплачену останнім грошову суму за цим Договором, а Договір в такому випадку вважається розірваним". Таким чином, конструкція цього пункту не передбачає потреби у зверненні жодної із сторін до іншої сторони з вимогою чи заявою про розірвання договору. Сам факт прострочення на понад 30 банківських днів автоматично породжує два юридичних наслідки: припинення дії договору (розірвання) та повернення коштів Покупцю за вирахуванням неустойки. Формулювання "вважається розірваним" означає, що волевиявлення сторін для цього не потрібне - достатньо встановлення факту прострочення. Такий підхід узгоджується з принципом свободи договору, закріпленим у статті 627 Цивільного кодексу України, та дозволяє сторонам встановлювати передумови і наслідки припинення зобов`язань без звернення до суду чи інших органів. Отже, тлумачення цього пункту свідчить, що договір припинив свою дію автоматично внаслідок настання обумовленої сторонами обставини - несплати протягом понад 30 банківських днів, і жодних додаткових дій з боку позивача чи відповідача для розірвання договору вчиняти не потрібно. Купівля фінансових інструментів є складним процесом, що передбачає не лише грошові розрахунки, а й юридичне оформлення прав на цінні папери, їх облік, реєстрацію прав власності та дотримання спеціального законодавства про цінні папери. У цій справі відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Грі", що діє від свого імені та за рахунок Закритого Недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Альфа" (ЄДРІСІ 23300096), діяв як професійний учасник фондового ринку, уповноважений державою та наділений спеціальним статусом. Саме відповідач створював усі умови договору та розробляв його зміст, виступаючи стороною, що мала професійну перевагу та контролювала правовий і фактичний процес укладення. Оскільки право власності на ФІ набувалося виключно після реєстрації у системі депозитарного обліку (п. 4.1 Договору), а підтверджувальним документом мала бути відповідна виписка з рахунку в цінних паперах, саме відповідач контролював цей процес і був зобов`язаний його забезпечити. Верховний Суд в постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц вказав, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no Individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» under The dominant sinfluence of the party). Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Таким чином, враховуючи, що відповідач як професійна сторона, уповноважена діяти на ринку фінансових інструментів, розробляв і формулював умови договору, всі неясності чи двозначності тлумачення мають вирішуватися на користь позивача. Це повністю відповідає статті 213 Цивільного кодексу України та усталеній судовій практиці. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача. Верховний Суд в постанові від 07.07.2021 у справі № 703/1518/18 вказав, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Як вже було зазначено вище, пункт 7.3 Договору сформований із двох взаємопов`язаних частин, кожна з яких має самостійне правове значення. Перша частина містить умову, за якої настає автоматичне припинення договору - а саме, якщо Покупець прострочив строк сплати повної вартості фінансових інструментів, передбаченої пунктом 2.3, більше ніж на 30 банківських днів, то Продавець повертає Покупцеві фактично сплачену суму, а сам договір вважається розірваним. Друга ж частина пункту встановлює одностороннє право Продавця утримати з цієї суми 20 % від загальної вартості договору як так звану "Неустойку", і додатково передбачає, що якщо розмір цієї "неустойки" дорівнює або перевищує суму, яка підлягає поверненню, грошові кошти Покупцеві не повертаються взагалі. Така конструкція положення, на переконання позивача, фактично трансформує механізм повернення коштів у форму санкції, що підлягає застосуванню навіть за відсутності будь-якої шкоди з боку Продавця та без доведення вини Покупця, що є непропорційним, несправедливим та таким, що порушує баланс інтересів сторін. По-перше, інші умови умова договору не містить жодного визначення поняття «неустойка» - її розмір встановлений у фіксованому процентному співвідношенні до вартості договору (20 %), однак не вказано, в чому полягає порушення з боку Покупця та яким чином така неустойка кореспондується із наслідками невиконання чи неналежного виконання зобов`язання. Фактично договір встановлює санкцію за відмову Покупця від договору внаслідок розірвання, що настало автоматично, але не як результат винної поведінки Покупця. Це суперечить статті 549 ЦК України, згідно з якою неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання, а не підставою для збагачення однієї сторони у випадку розірвання договору без її участі. По-друге, положення про утримання 20 % вартості договору як санкції за прострочення, яке само по собі тягне розірвання договору, за своїм змістом і наслідками має ознаки несправедливого договору в розумінні статей 203, 215, 229, 230 та 653 ЦК України. Очевидно , що за таких умов покупця було поставлено у нерівне становище шляхом включення до договору надмірного штрафу у разі односторонньої відмови, що не обумовлена виниклою шкодою або інтересом продавця, а тому такі положення є несправедливими, оскільки містять необґрунтовану перевагу для сторони-продавця, який є професійним учасником ринку. За відсутності деталізації наслідків для обох сторін та можливостей перегляду умов договору покупцем, договір визнається таким, що укладений в умовах суттєвої нерівності сторін. Якщо зміст договору визначений однією стороною - особою з професійною перевагою, всі неясності й надмірні санкції мають тлумачитися проти цієї сторони (contra proferentem). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/16256/19 (провадження № 61-9034св20) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. При цьому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно з частиною п`ятою статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акта цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе лише за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року по справі №363/1834/17 звертає увагу на те, що «свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин у супереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10))». Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання, зокрема в разі прострочення виконання. Як вбачається з наведеного легального визначення, законодавець ототожнює терміни «неустойка», «штраф» і «пеня» як однопорядкові, об`єднані спільною функцією бути способом забезпечення виконання зобов`язання. У вузькому сенсі неустойка застосовується саме у зв`язку з допущенням порушення зобов`язання, тобто вини, збитків або прострочення. Однак аналіз змісту пункту 7.3 Договору свідчить, що так звана «неустойка» в ньому не виконує забезпечувальної функції, а має ознаки штрафу, що застосовується за сам факт розірвання договору, яке відбувається автоматично. Жодного порушення зобов`язання в класичному розумінні - такого, що спричинило збитки, чи підтвердженої вини - Покупцем не допущено, більше того, сам Договір передбачає, що у разі несплати протягом 30 банківських днів він вважається припиненим, тобто фактично йдеться про передбачену сторонами правомірну відмову від договору. Разом з тим, неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17, від 21 квітня 2021 року№ 552/6997/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19. Таким чином, утримання 20 % вартості договору є штрафною санкцією, застосованою не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а внаслідок реалізації права на припинення договору - правомірну відмову від договору, що суперечить суті та меті інституту неустойки. Це прямо порушує частину другу статті 549 ЦК України, згідно з якою встановлення неустойки не допускається у разі правомірної відмови від договору. Насправді, під виглядом неустойки Договір фактично містить санкцію за відмову від участі в правовідносинах, що є економічно необґрунтованим, помилковим і таким, що порушує принцип добросовісності у договірних відносинах. Застосування такої норми, замаскованої під неустойку, є ніщо інше як штраф, а тому не може породжувати правові наслідки. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі№ 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 18 Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.06.2025 7 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 р. у справі № 552/6997/19. Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року по справі №754/6091/18, вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на вищевикладене, положення договору щодо утримання 20 % суми за договором слід визнати несправедливим. З огляду на вищевикладене, положення пункту 7.3 Договору в частині, що передбачає утримання 20 % від суми договору як «неустойки», слід визнати недійсним на підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки воно суперечить імперативним нормам цивільного законодавства, зокрема частині другій статті 549 ЦК України, якою прямо передбачено, що неустойка не може встановлюватися у випадку правомірної відмови від виконання зобов`язання. Зміст цієї умови свідчить, що під виглядом неустойки фактично встановлено штрафну санкцію, яка застосовується не за порушення зобов`язання чи спричинення збитків, а виключно за настання умов, що саме договором передбачені як підстава для його припинення. Такий підхід порушує принципи добросовісності, співмірності відповідальності та балансу інтересів сторін. У відповідності до статті 217 ЦК України, недійсність окремого положення договору не впливає на дійсність договору в цілому, тому зазначене положення має бути визнане недійсним у частині, що встановлює утримання грошових коштів як «неустойки», тоді як інші положення договору залишаються чинними. Оскільки відповідно до пункту 7.3 Договір вважається розірваним у разі прострочення Покупцем оплати більш ніж на 30 банківських днів, а така обставина настала, договір є припиненим з моменту настання цієї умови, тому не потребує додаткового розірвання у судовому порядку, а суд має лише надати належну правову оцінку його правовим наслідкам. Посилаючись на викладене, позивач вказує про наявність підстав для визнання цих пунктів в частині недійсними, в зв`язку з чим вимушена з метою захисту своїх прав звернутись до суду із даним позовом. Рух справи. Заяви. Клопотання. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2025 справу передано для розгляду судді Дяченку О.М. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2025 відкрито загально позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 22.07.2025 о 09:00 год. У зв`язку з неявкою у судове засідання представника відповідача та третьої особи, розгляд справи відкладено на 02.09.2025 на 10:00 год. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи відкладено на 18.09.2025 на 12:00 год. 18.09.2025 від представника [PERSON] адвоката Маринушкіна А.Г. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшла заява про відкладення розгляду справи. У зв`язку з перебуванням судді Дяченком О.М. в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні та заявою представника [PERSON] адвоката Маринушкіна А.Г., розгляд справи відкладено на 15.10.2025 на 14:00 год. 09.10.2025 від представника відповідача адвоката Халабурдіна С.В. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшли додаткові пояснення, у вигляді позиції відповідача по справі. 09.10.2025 від представника [PERSON] адвоката Маринушкіна А.Г. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшло клопотання про залишення без розгляду додаткових пояснень відповідача. 13.10.2025 від представника [PERSON] адвоката Маринушкіна А.Г. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.10.2025 закрито підготовче провадженя, призначено справу до судового розгляду на 18.11.2025 о 15:00 год. 18.11.2025 від представника відповідача адвоката Халабурдіна С.В. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшла заява про відкладення розгляду справи. У зв`язку із заявою відповідача адвоката Халабурдіна С.В., розгляд справи відкладено на 19.12.2025 на 14:00 год. Всі учасники справи є користувачами «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а тому суд виходить з того, що учасники повідомленні про розгляд справи та судові засідання у справі. Відповідно до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Позиція відповідача Представник відповідача вважає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи наступне. 1) встановлення правових наслідків порушення зобов`язання у вигляді розірвання договору та стягнення неустойки не суперечить законодавству; 2) позивач сам визнає факт порушення ним своїх грошових зобов`язань; 3) позивач не надає доказів відсутності вини порушення ним своїх грошових зобов`язань; 4) неустойку встановлено за порушення покупцем своїх грошових зобов`язань перед відповідачем. 5) для застосування неустойки не є необхідним наявність збитків, неустойка застосовується за факт порушення взятого на себе зобов`язання. Щодо тверджень позивача, що «положення про утримання 20 % вартості договору як санкції за прострочення, яке само по собі тягне розірвання договору, за своїм змістом і наслідками має ознаки несправедливого договору в розумінні статей 203, 215, 229, 230 та 653 ЦК України, то вважаємо його необґрунтованим. Встановлення правових наслідків порушення позивачем своїх зобов`язань у вигляді розірвання договору та стягнення 20 % неустойки від суми договору не суперечить положенням Цивільного кодексу України та ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. У даному ж випадку, неустойка складає лише 20 %, тобто вона не є непропорційно великою. Та обставина, що споживач є слабшою стороною в договорі не може бути підставою для уникнення споживачем відповідальності за порушення ним своїх зобов`язань. По суті встановлення лише розірвання договору як наслідку порушення покупцем зобов`язань, жодним чином в даному випадку не стимулюватиме покупця виконувати свої зобов`язання належним чином та не захищатиме продавця від порушення покупцем своїх зобов`язань. Встановлені судом фактичні обставини справи 17.12.2021 [PERSON] в особі якого діяло Акціонерне товариство "Мегабанк" з однією сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Грі", що діє від свого імені та за рахунок Закритого Недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду "Альфа", з іншої сторони, укладено договір № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів. Відповідно до умов Договору продавець зобов`язується передавати у власність Покупця за плату, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити фінансові інструменти, характеристика (опис) яких наведено у пункті 1.2. цього Договору. Характеристика фінансових інструментів (далі - ФІ): - вид/тип/різновид/найменування ФІ: корпоративні облігації, цільові (незабезпечені); - форма випуску ФІ: іменна; - форма існування ФІ: електронна (бездокументарна); - найменування емітента ФІ: ТОВ "КРОНОС ЕЛІТБУД"; - код за ЄДРПОУ емітента ФІ: 42775359; - серія ФІ: серія А; - міжнародний ідентифікаційний номер ФІ: UA5000007568; - номінальна вартість одного ФІ: 209,00 грн; - кількість ФІ (пакет облігацій): 4600 штук. Відповідно до пункту 2.3.Договору на момент підписання цього Договору загальна договірна вартість фінансових інструментів, визначених предметом цього Договору, становить 2 376 056,40 грн, що є еквівалентом 87 400,00 доларів США. Пунктом 2.2 Договору узгоджено сторонами наступний графік поетапних оплат, зазначеним у договорі: До "17" грудня 2021 р. - 1 380 (одна тисяч триста вісімдесят) шт. До "17" січня 2022 р.- 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" лютого 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" березня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" квітня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" травня 2022 р. - 536 (п`ятсот тридцять шість) шт. До "17" червня 2022 р. - 540 (п`ятсот сорок) шт. Відповідно до квитанцій від 17.12.2021, 12.01.2022 та 16.02.2022, позивачем було сплачено в загальному розмірі 1 282 642,20 гривень, що, за курсом продажу долара США, передбаченим пунктом 2.3 Договору (курс банку, оприлюднений на сайті kurs.com.ua), відповідає оплаті 2452 облігацій вартістю 19,00 доларів США кожна. На дату останнього платежу позивачем було оплачено облігації на загальну суму 46 588,00 доларів США. Договором встановлене таке: «7.3. У разі, якщо Покупець прострочив строк сплати (встановлений пунктом 2.2. цього Договору) повної вартості ФІ, передбаченої пунктом 2.3. цього Договору, більше ніж на 30 (тридцять) банківських днів, Продавець повертає Покупцю фактично сплачену останнім грошову суму за цим Договором, а Договір в такому випадку вважається розірваним. При цьому з Покупця утримується 20 % (двадцять) відсотків від суми Договору (далі - Неустойка). Якщо розмір Неустойки дорівнює або перевищує грошову суму, що підлягає поверненню, то грошові кошти Покупцеві не повертаються й зараховуються як сплата Неустойки». Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Отже, за змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Схожі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року (справа № 338/180/17), від 11 вересня 2018 року (справа № 905/1926/16), від 30 січня 2019 року (справа № 569/17272/15), від 01 жовтня 2019 року (справа № 910/3907/18). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19 вказано, що: «відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з положень статей 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем». Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року по справі № 456/2076/19 (провадження № 61-6357св21) вказано, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 вказано: «У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо визнання недійсним в частині п. 7.3. Договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17.12.2021. Аналіз статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/16256/19 (провадження № 61-9034св20) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. При цьому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно з частиною п`ятою статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акта цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе лише за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту». Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Згідно статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що по своїй суті неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Тобто, штраф є фіксованою величиною й обчислюється: у відсотках, які рахуються; від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Судом встановлено, що в оспорюваному пункті 7.3 договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17.12.2021 передбачено неустойку за односторонню відмову від договору покупцем (фраза «При цьому з Покупця утримується 20 % (двадцять) відсотків від суми Договору (далі Неустойка)». Оспорюваний пункт 7.3. договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17.12.2021 в частині встановлення в процентному відношенні неустойки, в цілому суперечить сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Тобто обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Умови договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17.12.2021 в частині п. 7.3 («При цьому з Покупця утримується 20 % (двадцять) відсотків від суми Договору (далі Неустойка). Якщо розмір Неустойки дорівнює або перевищує грошову суму, що підлягає поверненню, то грошові кошти Покупцеві не повертаються й зараховуються як сплата Неустойки") є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача [PERSON] . Тому, є всі передумови, передбачені у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що дозволяють стверджувати про обмеження прав [PERSON] як споживача. Оскільки, наявні всі ознаки для такої кваліфікації, а саме: - умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), оскільки не можна вважати добросовісною поведінку відповідача з вимогою стягнення з позивача неустойки у розмрі 20% при правомірній відмові від договору; зокрема відсутній будь-який зрозумілий механізм для повернення сплачених покупцем коштів; - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, оскільки у ситуації, що склалася, [PERSON] , як покупець, повністю позбавлений будь яких прав. Ситуація повністю залежить від волі відповідача повертати чи не повертати кошти; - умови договору завдають шкоди споживачеві, оскільки неможливість повернути таку значу суму коштів у теперішній тяжкий фінансовий стан для всіх українців, є дуже суттєвою втратою для позивача. Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17 (провадження № 61-47158св18), від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21), від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19 (провадження № 61-8074св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19 (провадження № 61-5146св21). У справі, що розглядається, надані до суду докази дозволяють зробити висновок, що: 1) у оспорюваному пункті 7.3. договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів, з урахуванням його змісту та визначення штрафу, передбаченого в частині другій статті 549 ЦК України, фактично передбачено штраф за повернення покупцю грошових коштів в разі розірвання договору у розмірі 20% від суми договору; 2) оспорюваний пункт 7.3. договору купівлі-продажу майнових прав суперечить сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну поведінку, тобто право отримати оплачені кошти у випадку розірвання/припинення договору. Тобто, обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту; 3) п. 7.3. договору визначає порядок стягнення незаконної в процентному відношенні неустойки, а отже, підлягає визнанню судом недійсним. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи учасників справи, викладені в процесуальних документах та надані в судовому засіданні, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі. У цій справі встановлено, що неустойка підлягає стягненню за односторонню відмову від договору, що суперечить сутності неустойки, а відтак стороною позивача доведено порушення свого права щодо стягнення коштів як неустойки, що суперечить вимогам діючого цивільного законодавства щодо сутності неустойки, а відтак, на переконання суду, застосування позивачем саме такого способу захисту як визнання недійсним частини умов договору щодо встановлення неустойки за односторонню відмову та стягнення коштів є ефективними способами захисту порушеного права, оскільки такий спосіб призведене до поновлення порушеного права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, позивачем доведено поза розумним сумнівом недійсність пункту 7.3. договору № БВ 329/21; А082/21 купівлі-продажу фінансових інструментів від 17.12.2021 в частині встановлення неустойки, а відтак суд вважає, що наявні підстави для визнання пункту 7.3. договору недійсними в частині та стягненню на користь позивача сплачені грошові кошти в розмірі вартості облігацій у сумі 46 588,00 доларів США. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за позовні вимоги: немайнового характеру в сумі 1 211,20 та майнового характеру в сумі грн, а всього суму в розмірі 16 611,20 грн, слід стягнути на користь держави. Відповідно до ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за позовну вимогу майнового (15140,00 грн) та немайнового (1 211,20 грн) характеру), а всього суму в розмірі 16 611,20 грн, від сплати якого позивач був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 215, 217, 549, 651-654 ЦК УКРАЇНИ,

Outcome: approved