Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Представник позивача Макєєв В.М. звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» заборгованість за кредитним договором №1306164 від 15.02.2024 в розмірі 25000грн. та судові витрати, які складаються з суми судового збору та витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 15.02.2024 між ТзОВ «Селфі кредит» та відповідачкою був укладений договір №1306164 про надання споживчого кредиту. На підставі такого договору відповідачці були надані кредитні кошти шляхом перерахування їх на картковий рахунок відповідачки № [NUMBER] . Внаслідок користування кредитними коштами за відповідачкою виникла заборгованість в загальній сумі 25 000 грн. Відповідно до договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024р., укладеного між ТзОВ «Селфі Кредит» (клієнт) та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» (фактор), до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №1306164 від 15.02.2024 року на загальну суму 25 000 грн. З метою стягнення відповідної суми заборгованості позивач звернувся до суду. Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 31.07.2025р. матеріали справи передано на розгляд до Амур-Нижньодніпровського суду міста Дніпропетровська за підсудністю. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського суду міста Дніпропетровська від 29.09.2025р. матеріали справи передано на розгляд до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю відповідно до ч. 1 ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 10.11.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22.12.2025р. відповідачкою, в особі її представника адвоката Лінника Миколи Сергійовича, подано відзив на позову заяву, згідно якого відповідачка визнає факт отримання кредитних коштів в сумі 2 500 грн. Вказує, що потім даний кредит був переданий третій стороні, про що відповідачці надходили повідомлення, але так як їй конкретних вимог ніхто не пред`являв, вона сама ніяких дій для погашення кредиту не приймала. Вже у вересні 2025 року із повідомлень в «Дії» їй стало відомо про звернення позивача до суду. Тоді, розшукавши позивача, вона пропонувала часткове погашення боргу на суму 3000 грн., але позивач на таку пропозицію не погодився. На даний час вона суму боргу в розмірі 25 000 грн. визнає в повному обсязі, але просить розстрочити погашення боргу на один рік. Окрім того, при винесенні рішення просить врахувати добровільне визнання позову та стягнути із неї судовий збір лише в розмірі 50%. Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то вважає, що така сума є занадто завищеною і не відповідає фактичним обставинам справи. Факт виконання робіт адвокатом підтверджується лише Актом виконаних робіт від 16.03.2025 року, згідно якого витрати позивача на правничу допомогу складають 6 000 грн. та складаються із часу затраченого адвокатом на складання позовної заяви. Тому просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу, стягнувши з неї лише фактичні витрати, а саме витрати на понесені позивачем в зв`язку із написанням позовної заяви. 23.12.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній вказує, що у поданому відзиві відповідачка не заперечує ані факту укладення кредитного договору, ані факту отримання кредитних коштів, ані правомірності переходу права вимоги до позивача на підставі договору факторингу. Більше того, відповідачка прямо зазначає, що визнає заборгованість у розмірі 25 000 грн. у повному обсязі. Таким чином, усі юридично значущі обставини, які покладені в основу позовних вимог, є визнаними стороною відповідача. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, визнані учасником справи, не підлягають доказуванню. Поданий документ за своєю суттю не є відзивом у розумінні статті 178 ЦПК України, оскільки не містить заперечень проти позову, а є фактичним підтвердженням його обґрунтованості. Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Щодо прохання відповідачки про розстрочку виконання рішення суду, то зазначає, що дане витання не може бути предметом розгляду у межах даного провадження. Також зазначає, що вимога відповідачки про покладення на неї лише 50 відсотків судового збору є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам процесуального закону, а зокрема статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у випадку задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у повному розмірі. Щодо витрат на правничу допомогу, то зазначає, що позивач заявляє до стягнення із відповідачки витрати на правничу допомогу лише в розмірі 6 000 грн., які підтверджуються договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою та актом виконаних робіт. Зазначені витрати є реальними, необхідними та співмірними, а тому підлягають компенсації за рахунок відповідачки. Доказів неспівмірності витрат, як цього вимагає частина п`ята статті 137 ЦПК України, відповідачкою суду не надано. За таких підстав, просить стягнути з [PERSON] користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 25 000 грн. та судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3 028грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві виклав клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі. Окрім того, до позовної заяви додане окреме клопотання, в якому представник позивача просив розглянути справу у відсутність представника. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Лінник М.С. пояснив, що відповідачка визнає позовні вимоги позивача на суму боргу 25 000 грн., яка складається із тіла кредиту 2 500 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 22 500 грн., а також визнає та готова відшкодувати позивачу витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. Окрім того, просив врахувати вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України та стягнути із відповідачки на користь позивача судовий збір лише у розмірі 50% від суми сплаченої позивачем. 24.12.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення представника відповідачки адвоката Лінника М.С., дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 15.02.2024р. між ТзОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі Договір про надання споживчого кредиту про продукту «NewShort» №1306164, який підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х911 /а.с. 19-22, 23/. Згідно умов вищевказаного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 2 500 грн., зі строком користування кредитом 360 днів з періодичністю платежів кожні 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,5% в день та застосовується у межах строку кредиту вказаного в п. 1.3 цього Договору. Знижена процентна ставка становить 0,01% в день, яка застосовується у випадку, якщо Споживач, як учасник програми лояльності Товариства, до 16.03.2024р. або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого планету, визначеного в Графіку платежів (п.п. 1.3, 1.4, 1.5.1, 1.5.2 договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 25000 грн. (п. 1.10.1 договору). Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (п. 2.1 договору). В свою чергу позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі, передбачені Договором (п. 4.4 договору). Згідно Договору про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 03.05.2022р., укладеного між ТзОВ «Селфі Кредит» та ТзОВ «Пейтек», відповідачці 15.02.2024р. були перераховані кредитні кошти на платіжну картку № [NUMBER] у розмірі 2 500 грн., що підтверджується інформацією наданою ТзОВ «Пейтек» від 08.07.2025р. вих. №.20250708-1346 /а.с. 18/. Окрім того, факт укладення договору про надання споживчого кредиту про продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024р. та факт отримання кредитних коштів у розмірі 2 500 грн. не заперечується і самою відповідачкою, яка позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі. Згідно розрахунку заборгованості за договором №1306164 від 15.02.2024р. про надання коштів на умовах споживчого кредиту відповідачкою не було здійснено жодного платежу на погашення заборгованості за кредитом, в зв`язку з чим, станом на станом на 08.02.2025р. розмір заборгованості відповідачки складав 25 000 грн., з яких: 2 500 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 22 500грн. заборгованість за процентами /а.с. 8-11/. 18.12.2024р. між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» був укладений Договір факторингу №18/12/24, згідно умов якого, до ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» перейшло право грошової вимоги заборгованості до Боржників, які зазначені в Реєстрі боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року, укладеним із [PERSON] /а.с. 24-29, 37/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідачки складав 25 000 грн., що підтверджується реєстром боржників до Договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024р. /а.с. 37/. Крім того, вказані обставини визнаються відповідачкою, що відображено у поданому на адресу суду відзиві на позовну заяву. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТзОВ «Селфі Кредит» та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року, який підписаний відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі такого договору відповідачкою були отримані кредитні кошти в загальній сумі 2 500 грн., які вона зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробила цього. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою були отримані кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року і вона користувалася такими кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за вищевказаним Договором про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року в загальному розмірі 25 000 грн. Зазначені обставини визнаються відповідачкою, про що зазначено у відзиві на позовну заяву та підтверджено представником відповідачки в судовому засіданні. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1306164 від 15.02.2024 року відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернула і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в сумі 25 000 грн. - є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. При цьому, суд також враховує, що положеннями статті 206 ЦПК передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторони не заперечують того, що відповідачка позовні вимоги визнала, і таке визнання відповідачкою позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст. 6, 626-629, 1049 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422 грн. 40коп. /а.с. 14/ та витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За обставинами судового провадження відповідачка визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, про що зазначила у відзиві на позовну заяву, а також в судовому засіданні про це зазначив і її представник адвокат Лінник М.С. За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК суд приходить до висновку про необхідність відшкодування позивачу витрат з оплати судового збору за рахунок відповідачки в розмірі 1211,20 грн. та шляхом повернення йому з державного бюджету іншої частини судового збору в сумі 1211,20 грн. Що стосується вимог про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000грн., то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція є чинною і станом на день ухвалення судом рішення у справі №711/10120/24, доказом чому є постанова Верховного Суду від 15.01.2025р. у справі №386/136/21 (провадження № 61-10886св24). Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: договір про надання правової допомоги від №141 від 29.01.2025р.; додаткову угоду №1 від 29.01.2025р. до договору №141 про надання правової допомоги від 29.01.2025р., акт виконаних робіт від 16.03.2025р., платіжну інструкцію на суму 6 000 грн. /а.с. 13, 33, 34, 35-36, 37/. З аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд,

Outcome: approved