Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

У серпні 2024 року Київська обласна прокуратура в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Інститут археології Національної академії наук України, у якому просила усунути перешкоди державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, а також в особі Міністерства культури та інформаційної політики України у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології національного значення «Городище «Млинок» шляхом 1) повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] земельної ділянки з кадастровим №3224982400:05:002:0011 в категорію землі історико-культурного призначення 2) скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008, 3224982400:05:002:0011. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською обласною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Фастівського району у межах Дідівщинської сільської ради розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 22.05.2007 № 378 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок для ведення садівництва у межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району» затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для ведення садівництва земельні ділянки загальною площею 0,60 га. На підставі вказаного розпорядження видано відповідні державні акти вказаним громадянам. Разом із тим, ці земельні ділянки розташовані у межах режимоутворюючого об`єкта пам`ятки археології національного значення «городище Млинок». Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17.09.2010 року у справі №2-216/2010, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, встановлено, що земельні ділянки надані за рахунок земель історико-культурного призначення «Городище «Млинок» всупереч вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Вказаним рішенням визнано недійсними розпорядження від 22.05.2007 № 378 та державні акти про право власності на земельні ділянки загальною площею 0,60 га з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008, 3224982400:05:002:0011. Також було встановлено, що ще під час розгляду даної справи [PERSON] відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3224982400:05:002:0011 [PERSON] . Відповідно до даних Державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007 перебувають у власності [PERSON] , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008 належать [PERSON] для ведення садівництва. На час пред`явлення даного позову, категорії оспорюваних земельних ділянок «землі сільськогосподарського призначення», «для ведення садівництва». На думку прокурора, вказана обставина не змінює правовий режим земель як таких, що належать до історико-культурного призначення. За вказаних обставин, задля забезпечення державі реальної можливості реалізувати всі правомочності власника, слід скасувати державну реєстрацію земельної ділянки як земель сільськогосподарського призначення, відомості про що містяться у Державному земельному кадастрі, а також повернути земельну ділянку у власність держави. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] вказала, що позивач не надав належні докази на підтвердження того, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010 та 3224982400:05:002:0011 належать відповідачу [PERSON] , адже ні судове рішення, ні витяги з Державного земельного кадастру такі дані не містять. Таким чином, позивачем не доведено порушення прав позивачів з боку [PERSON] . Також зазначила, що станом на час винесення рішення у справі №2-216/2010 [PERSON] не була власником вказаних земельних ділянок. 13.02.2008 року відповідач придбала зазначені земельні ділянки, а 03.02.2009 року відповідні договори купівлі-продажу земельних ділянок були розірвані. Тому, просила суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засідання прокурор Фастівської окружної прокуратури Київської області Сердюк К.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Будова Н.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідач [PERSON] подав заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, а проти позову не заперечував, [PERSON] про причини неявки суд не повідомила. Третя особа у судове засідання не з`явилась, але у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без присутності Інституту археології НАН України. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 04.10.2024 року відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 02.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.03.2025 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2025 року ухвалу суду віл 17.03.2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судовому засіданні 08 грудня 2025 року після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Зважаючи на складність справи, судом відкладено проголошення судового рішення до 16 грудня 2025 року. Під час ухвалення рішення у даній цивільній справі виникла необхідність додаткового з`ясування відомостей щодо належності відповідачам спірних земельних ділянок, а тому, ухвалою суду від 16.12.2025 року поновлено судовий розгляд по цивільній справі та призначено судове засідання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Зі змісту пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Частиною першою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Європейський суд з прав людини також звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. У даному випадку прокурор повідомив Київську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення вимог чинного законодавства та намір представництва інтересів держави органами прокуратури у суді в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською обласною прокуратурою листом від 21.06.2024 №15/1-636вих.24 та Міністерство культури та інформаційної політки листом від листом від 21.06.2024 №15/1-638вих.24. Отже, прокурором була надана можливість компетентному органу відреагувати на порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки, зокрема, шляхом самостійного пред`явлення позовної заяви. Враховуючи те, що вказані інтереси держави до часу звернення до суду залишились не захищеними, у прокурора були наявні підстави для представництва інтересів позивачів як представника держави у спірних правовідносинах. Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року у справі № 2-216/2010 позовні вимоги заступника Генерального прокурора України задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Фастівської районної державної адміністрації від 22 травня 2007 року Про передачу у власність громадянам України земельних ділянок для ведення садівництва в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202613 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0011) виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202612 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0010), виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 2202610 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0006), виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 2675562 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0007), виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 202611 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0009), виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 675563 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0008), виданий 25 червня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0006), укладений 10 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0007), укладений 10 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0009), укладений 23 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 3224982400:05:002:0008), укладений 23 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 324264 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0006), виданий 19 лютого 2008 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №324263 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0007), виданий 19 лютого 2008 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №021985 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0009), виданий 26 грудня 2007 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №021984 (кадастровий номер земельної ділянки 3224982400:05:002:0008), виданий 26 грудня 2007 року [PERSON] . Визнано за державою в особі Київської обласної державної адміністрації право власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 0,60 га (кадастрові номери земельних ділянок 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006,3224982400:05:002:0007, 24982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008) вартістю 336940,00 грн., розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу Млинок на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області. Повернуто земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 0,60 га (кадастрові номери земельних ділянок 3224982400:05:002:0011, 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007, 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008) вартістю 336940,00 грн., розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу Млинок на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, державі в особі Київської обласної державної адміністрації. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 грудня 2010 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року залишено без змін. Як встановлено під час розгляду даної справи, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] 25.06.2007 року отримали Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки. Згідно договорів купівлі-продажу від 23.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] належні їм земельні ділянки. Згідно договорів купівлі-продажу від 10.11.2007 року [PERSON] і [PERSON] продали [PERSON] належні їм земельні ділянки. Встановлено, що [PERSON] 19.02.2008 року одержав два Державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Відповідачка [PERSON] 26.12.2007 року одержала два Державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 16.11.2006 року Фастівське державне лісогосподарське підприємство на підставі розпорядження Фастівської райдержадміністрації від 9 березня 2004 року № 119 є постійним користувачем земельної ділянки площею 730,7101 га в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства. Встановлено, що передані у власність відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] земельні ділянки загальною площею 0,60 га розташовані в межах пам`ятки археології національного значення городища скіфського часу "Млинок" та на момент видачі Фастівською РДА розпорядження про передачу їх у власність відповідачам були віднесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1761 "Про занесення пам`яток історії монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України". Вказаний об`єкт культурної спадщини внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 928 "Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України". Судами встановлено, що при видачі Фастівською районною державною адміністрацією розпорядження від 22.05.2007 року № 378 про передачу у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] земельних ділянок площею по 0,10 га кожному для ведення садівництва в межах Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області та видачі зазначеним відповідачам 25.06.2007 року Державних актів на право власності на земельні ділянки порушено право власності держави на земельні ділянки, що відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах пам`ятки археології національного значення, яка відноситься до об`єктів культурної спадщини національного значення і занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Крім того, спірні земельні ділянки надано у власність відповідачам за рахунок земель державної власності в порушення ст. ст. 20, 116, 118 ЗК України без їх вилучення у ДП "Фастівський лісгосп" у порядку, передбаченому ст. ст. 149, 151 ЗК України, оскільки відповідачі не надали суду рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади про її вилучення, згоди землекористувача ДП "Фастівський лісгосп" на її вилучення на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади. Також в порушення ст. 20 ЗК України та ст. 57 Лісового кодексу України змінено цільове призначення спірних земельних ділянок. Оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] незаконно набули права власності на спірні земельні ділянки, то вони не вправі були їх відчужувати за договорами купівлі-продажу відповідно від 23.10.2007 року [PERSON] та від 10.11.2007 року [PERSON] . Тому договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок укладені 23.10.2007 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і 10.11.2007 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та видані на їх підставі [PERSON] і [PERSON] . Державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,40 га повинні бути визнані недійсними з підстав, передбачених ст. 21 ЗК України, ст. ст. 203, 215, 236, 317, 328 ЦК України, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації з порушенням чинного законодавства, а відповідачі незаконно набули права власності на них. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч.1 ст.14 Конституції України). Так, згідно зі ст.ст. 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. Як зазначалось раніше, судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже визнано незаконність набуття у власність спірних земельних ділянок, визнано за державою право власності на земельні ділянки та повернуто їх державі в особі Київської обласної державної адміністрації. Та обставина, що земельні ділянки було передано у власність фізичних осіб з порушенням встановленого порядку та факт їх належності до об`єктів культурної спадщини національного значення окремому доведенню не підлягають. Щодо вимоги про повернення земельної ділянки з кадастровим номером 3224982400:05:002:0011 на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, то зазначена вимога уже була задоволена рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року у справі № 2-216/2010, яким, серед іншого, було повернуто й інші земельні ділянки, а тому повторному вирішенню не підлягає, та відповідно, зазначена вимога задоволена бути не може. Розглядаючи вимоги про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок, суд виходять з наступного. За змістом положень ч.ч. 1 - 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Таким чином, державна реєстрація земельних ділянок є стадією процедури отримання права власності на них, етапом формування земельних ділянок, тобто передумовою отримання прав на землю фізичними особами. З наведеного вбачається, що повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірні земельні ділянки втратили статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачами зареєстровано право не на витребувані спірні земельні ділянки, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 924/504/20. У відповідності до положень ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Суд виходить із того, що державна реєстрація земельних ділянок є стадією процедури отримання права власності на них, етапом формування земельних ділянок, тобто передумовою отримання прав на землю фізичними особами. Питання скасування державної реєстрації земельних ділянок вирішено не було, хоча і встановлено, що вони відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах пам`ятки археології національного значення, яка відноситься до об`єктів культурної спадщини національного значення. Спеціальний Закон, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України "Про Державний земельний кадастр". Відповідно до положень ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Отже, для ідентифікації земельної ділянки як окремого об`єкта цивільного права необхідною умовою є наявність усіх характеристик такого об`єкта, у тому числі, її кадастровий номер, розмір, межі та координати, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором за умови наявності таких відомостей у ньому. Згідно наявної у матеріалах справи інформації, а саме відомостей з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 05.08.2024 року та станом на 02.01.2026 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0006, 3224982400:05:002:0007 перебувають у власності [PERSON] , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0010, 3224982400:05:002:0011 належать [PERSON] , земельні ділянки з кадастровими номерами 3224982400:05:002:0009, 3224982400:05:002:0008 належать [PERSON] , категорія земель землі сільськогосподарського призначення, вид використання ведення садівництва. Водночас, як зазначається в зазначених відомостях з Державного земельного кадастру, інформація про власника (землекористувача) є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окремо варто зауважити, що відповідач [PERSON] вказувала про неналежність їй земельних ділянок, адже 13.02.2008 року вона придбала зазначені земельні ділянки, а 03.02.2009 року відповідні договори купівлі-продажу земельних ділянок були розірвані, про що надано договори (т. 2 а.с. 9-18). Таким чином, вона власником земельних ділянок не являється. Отже, у наданих копіях витягів з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку наявне застереження, що інформація про власника є довідковою, актуальна інформація міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, надані прокурором відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про власників спірних земельних ділянок не містять. Таким чином, суду не надано належних та достовірних доказів, що земельні ділянки в дійсності на праві приватної власності належать відповідачам станом на час розгляду справи. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Згідно ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Прокурор протягом розгляду справи не надав беззаперечні докази, що земельні ділянки в дійсності на праві приватної власності належать відповідачам станом на час розгляду справи, не звертався до суду із клопотання про витребування доказів у разі труднощів в їх отриманні. На підставі тих документів, які містяться у матеріалах справи, неможливо достовірно встановити, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками земельних ділянок і позов пред`явлено до них як до належних відповідачів. У постанові від 15.03.2023 року у справі № 352/371/21 Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зроблено правовий висновок наступного змісту. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Таким чином, за відсутності достовірних відомостей, хто на даний час є власником земельних ділянок, вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок вирішені та задоволені бути не можуть. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на сторону позивача.

Outcome: dismissed