Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить розірвати шлюб між ними, укладений 02 серпня 2012 року, актовий запис № 977 та стягнути з відповідача в користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що сімейні відносини між сторонами фактично припинилися. Починаючи з 06 червня 2025 року Позивач та Відповідач не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного побуту та не мають спільного сімейного бюджету. Взаєморозуміння та взаємопідтримка між сторонами відсутні, а спроби Позивача налагодити стосунки не дали жодних результатів. Син подружжя, [PERSON] , є малолітньою дитиною віком шести років та пішов до школи. Період початку навчання є критично важливим та потребує постійного супроводу дорослого: водіння до школи та додому, допомоги із навчальними завданнями, адаптації до колективу, підтримки режиму дня, забезпечення навчальних потреб. Усі ці функції здійснює Позивач, оскільки сторонньої допомоги у догляді та навчанні дитини вона не має. Через необхідність постійно супроводжувати та доглядати за дитиною Позивач не має можливості працювати на повноцінній основі та отримувати стабільний дохід. Водночас Відповідач має стабільний дохід, працює на державній роботі, пов`язаній із сферою залізничного транспорту, має постійну зайнятість та не має інших утриманців, крім спільної дитини. Попри це, його участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини є мінімальною. Майже усі витрати на розвиток, навчання, харчування, догляд, медичне забезпечення та інші побутові потреби дитини несе виключно Позивач. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] надав відзив на позов, у якому просив в позовних вимогах [PERSON] про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку та доходу на утримання малолітнього сина [PERSON] [INFO] до його повнолітня відмовити. Зазначає, що Відповідачем не чинились жодні перешкоди Позивачу та їхньому сину щодо проживання в спільно придбаному житлі, а переїхати жити до родичів був вільним та не вимушеним рішенням самої Позивачки. Також не заслуговують на уваги і твердження Позивача, що Відповідач самоусунувся від фінансування потреб дитини та не приймає участі в його утриманні, що підтверджується виписками з карткового рахунку Відповідача де зазначається, що 14.08.2025 на картковий рахунок Позивачки, Відповідачем було перераховано 2000,00 грн, 18.09.2025 року Позивачу перераховано 5000,00 грн, 17.10.2025 Позивачу перерахованої 300,00 грн. Вказане свідчить, що Відповідач надає Позивачці кошти на утримання дитини. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, син [PERSON] проживає саме з Позивачкою та перебуває на її утриманні. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.11.2025 суд постановив відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Сторони в судове засідання не з`явилися, просили розглядати справу в їх відсутності з урахуванням позицій, викладених у заявах по суті спору. Розглянувши справу, судом досліджені такі докази та встановлені такі обставини. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 02 серпня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 977, що видно із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . В цьому шлюбі [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №154 від 22.01.2019. Дитина зареєстрована та проживає разом з Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Розглянувши справу, суд доходить такого висновку. Згідно статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу вимог статті 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Неповнолітній син діти перебуває на утриманні матері, а тому, в її користь слід стягнути із відповідача аліменти. Зважаючи на матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, його вік, відсутні відомості про поганий стан здоров`я, матеріальне становище позивачки, суд доходить переконання, що аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , слід визначити у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір є наближеним до встановленого законодавцем гарантованого мінімального розміру аліментів на одну дитину та безумовно стягується у разі звернення до суду із такими вимогами із заявою про видачу судового наказу. Менший розмір аліментів, не буде достатнім для належного виховання та утримання сина та забезпечення його рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Доводи відповідача про те, що він надає матеріальну допомогу на утримання сина, про що свідчить виписка по його рахунку, суд не бере до уваги, оскільки кошти надсилаються нерегулярно та сторони не досягли згоди щодо визначення розміру витрат на утримання сина, що свідчить про спір, який має бути вирішений судом. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що не надано доказів утримання позивачкою сина, оскільки, як видно із досліджених доказів, спільний син зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , тоді як позивач зареєстрований та проживає в селі Соборне Тернопільського району. Позивачка не надала доказів наявності вагомих обставин, які б давали підстави стягувати аліменти в більшій частці від доходу, а саме у розмірі 1/3 від всіх видів доходу. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Вирішуючи позов в частині розірвання шлюбу, суд виходить із такого. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, між сторонами відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на сімейне життя, вони проживають окремо, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідач визнав позов про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог статті 112 СК України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхній дітей, що має істотне значення. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд зазначає, що, позивач підтримує викладені в позові обставини, відповідач позов визнає; сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, клопотань про надання строку на примирення сторонами спору не заявлено. За вказаних обставин судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, тому відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, шлюб слід розірвати. Окрім того, на підставі 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивачки слід стягнути судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу. На підставі наведеного,

Outcome: partial