Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У квітні 2025 року Загородній Є.О., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення Ковельського міськрайонного суду від 29.03.2024, що в загальному становить 107530,42 грн.,а також 15000 гривень витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами: 29.03.2024 рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено повністю. Ухвалено в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] в розмірі 975 452,50 гривень. Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 у цій справі змінено, а саме доповнено резолютивну частину абзацом такого змісту: «Виділити [PERSON] у власність об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ». Зазначені рішення набрали законної сили 15.08.2024. Незважаючи на набрання рішенням суду законної сили, відповідач у добровільному порядку грошове зобов`язання вчасно не виконує, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] стягнення інфляційних втрат в розмірі 89616 грн. та три відсотки річних за несвоєчасне виконання рішення суду від 29.03.2024 в розмірі 17914,08 грн., що в загальному становить 107530,42 грн. 15.05.2025 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в повному обсязі в задоволених позовних вимог з тих мотивів, що позивачем нараховано суми відповідальності з 24.02.2022, тобто з моменту оголошення воєнного стану в Україні, на його думку, він звільнений від сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Окрім цього, вважає, що позивачем помилково ототожнено день початку прострочення боржника, зокрема, нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки грошове зобов`язання виникає з подання виконавчого документа до приватного виконавця, а не з датою набрання законної сили рішенням суду. Відповідачем визнається сплата грошових коштів позивачу на виконання рішення суду, а саме: 19.12.2024 - 50000 грн.; 12.01.2025 50000 грн.; 15.02.2025 -15452,50 грн.; 10.03.2025 -15000 грн.; 07.04.2025 163364,28 грн.; 07.04.2025 109090, 91 грн. Також, вказує, що на рахунок приватного виконавця на виконання рішення суду, під час розгляду даної справи сплачено 05.05.2025 - 100000 грн., а отже, не сплачена сума боргу на виконання рішення становить 472544,81 грн. На думку відповідача, позивачем наданий недостовірний розмір стягуваних сум, а також вважає, що три роки для виконання рішення суду не сплинули, натомість спливають лише 15.08.2027. За таких обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю. У поданих до суду представником позивачем відповіді на відзив від 26.05.2025 та представником відповідачем запереченнях на відповідь на відзив від 02.06.2026 року учасники справи підтвердили власну правову позицію, не погодившись із доводами протилежної сторони. Справа №159/2321/25 перебувала в провадженні судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області [PERSON] . За наслідками повторного автоматизованого розподілу судових справ, згідно розпорядження керівника апарату суду №72/02.10 від 22.10.2025 «Про звільнення у відставку судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області [PERSON] » вказана справа передана для розгляду головуючому судді Чалому А.В. Ухвалою суду від 27.10.2025 справу прийнято до свого провадження, відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 23.12.2025 в судовому засіданні проголошення рішення відкладено до 26.12.2025. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності та відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини приходить до наступного висновку. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за період з 15 серпня 2024 року по 06 квітня 2025 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування суми боргу, підтверджених рішенням суду. Заперечуючи проти позову відповідач та його представник вказують, що грошове зобов`язання виникає з подання виконавчого документа до приватного виконавця, а не з датою набрання законної сили рішенням суду. Однак, суд відхиляє такі доводи відповідача та його представника з наступних мотивів. Судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено повністю. Ухвалено в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] в розмірі 975 452 (дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні 50 копійок, а також стягнуто судові витрати в розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень судового збору та 3700 (три тисячі сімсот) гривень витрат на виготовлення звіту про оцінку майна. Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2024 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу. Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року апеляційну скаргу відповідача [PERSON] задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 у цій справі змінено, доповнено резолютивну частину абзацом такого змісту: «Виділити [PERSON] у власність об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ». Додатковою Постановою Волинського апеляційного суду від 06 вересня 2024 року змінено рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 у цій справі в частині стягнення судового збору « стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 8542 (вісім тисяч п`ятсот сорок дві) гривні 74 коп. судового збору. Вищевказані судові рішення набрали законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 18 березня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолієм Євгеновича відкрито виконавче провадження №77546329 про виконання виконавчого листа №159/2913/23 виданого 08.11.2024 Ковельським міськрайонним судом Волинської області в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] в розмірі 975 452 (дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні 50 копійок, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №77546329. Сторонами визнається та не заперечується та обставина, що відповідачем було сплачено позивачу грошові кошти на виконання рішення суду № 159/2913/23, а саме: 19.12.2024 - 50000 грн.; 12.01.2025 50000 грн.; 15.02.2025 -15452,50 грн.; 10.03.2025 -15000 грн.; 07.04.2025 163364,28 грн.; 07.04.2025 109090, 91 грн.; 05.05.2025 - 100000 грн. Окрім цього, визнається та не заперечується та обставина, що відповідачем під час розгляду цієї справи повністю виконано рішення суду № 159/2913/23, сплачено борг повністю та переховано стягувачу, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №77546329 від 21.05.2025. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення. Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрат передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на момент подачі до суду з позовом - 15.04.2025, мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке встановлене рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 року у справі №159/2913/23 про поділ спільного майна подружжя. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникло грошове зобов`язання, а тому його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019 погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки сторони в рішенні Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 року у справі №159/2913/23,яке набрало законної сили 15.08.2024 року про поділ спільного майна подружжя не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України). За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23). Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18). Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у справі № 903/602/24 від 02.07.2025 зазначила, що у іншій справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку. Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора. До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом. Аналогічна правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24. Що стосується інфляції суд зазначає таке. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22. Оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 викладені правові висновки про можливість зменшення судом за певних умов розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних, але взагалі не зазначено про зменшення розміру інфляційних втрат, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання про відступ від цих висновків в частині зменшення судом розміру інфляційних втрат. Окрім цього, доводи представника відповідача про те, що позивачем наданий недостовірний розрахунок розміру стягуваних сум, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості щодо невиконання рішення суду, відповідачем по справі суду надано не було, власного контррозрахунку не надано. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3 % річних та нарахованих втрат від інфляції, він є правильним і приймається судом. Таким чином, розмір 3% річних становить 17914,08 грн., інфляційні втрати становлять 89616,34 грн. Щодо доводів відповідача та його представника про необхідність врахування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану про стягнення 3 % річних та індексу інфляції суд зазначає наступне. Так, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Однак, визначене вказаним пунктом звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, стосується лише грошових зобов`язань, що виникли з договору кредиту (позики). Грошове зобов`язання в даній справі виникло у зв`язку з поділ майна подружжя, тобто є позадоговірним, а не позикою (кредитом), тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак доводи представника відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних за несвоєчасне виконання рішення суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1211,20 грн. До судових витрат також відносяться витрати на правничу допомогу (ст.133 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок довести неспівмірність заявлених витрат покладається на відповідача. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір про надання правничої допомоги № 07/04 від 07.04.2025, з адвокатом Загороднім Є.О., акт прийому-передачі наданих послуг з погодженим переліком послуг та їх вартості від 07.04.2025, платіжною інструкцією від 07.05.2025 про сплату позивачем 15000 грн. на рахунок ФОП [PERSON] . Відповідач не скористався своїм правом подати заперечення щодо зазначеного розміру судових витрат, відтак суд не вбачає підстав для їх зменшення. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved