Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №8817157 від 11 березня 2025 року в загальному розмірі 21050,98 грн. Свої вимоги мотивувало тим, що 11 березня 2025 року між відповідачем та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено кредитний договір №8817157, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 10000,00 грн строком на 360 днів з 11 березня 2025 року по 05 березня 2026 року із фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,95%, які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту складає 17,25% від суми наданого кредиту, що в грошовому виразі складає 1725,00 грн. У разі порушення відповідачем строків повернення кредиту (понадстрокове користування позикою) нараховується неустойка в розмірі 500,00 грн за кожен день понадстрокового користування. Договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/одноразовий ідентифікатор 154004), що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін. Кредитодавець ідентифікував відповідача за посередництвом системи BankID НБУ, отримавши від «privatbank» за згодою [PERSON] персональні дані останнього, в тому числі електронну адресу на яку в подальшому направлялись одноразові ідентифікатори. Таким чином, підписанням договору кредиту відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови повідомлення про які є необхідними відповідно до вимог чинного законодавста України. Позивач на виконання умов кредитного договору №8817157 від 11 березня 2025 року надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8608,73 грн за посередництвом АТ «Юнекс Банк» в рамках договору про організацію переказу коштів на картки отримувачів №3 від 21 березня 2024 року. Платіж проведено не по реквізитам, а через платіжну систему. З довідки АТ «Юнеск Банк» про здійснення платіжної операції №030436079087 слідує, що на картковий рахунок № [NUMBER] було здійснено переказ коштів в розмірі 10000,00 грн. Факт перерахування грошових коштів відповідачу також підтверджується листом ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» №16/10/25-15804 від 16 жовтня 2025 року. Відповідач не належним чином виконує умови договору, сплативши лише 9500,00 грн, у зв`язку з цим утворилась заборгованість, яка становить 21050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7442,25 грн - сума заборгованості по процентам, 5000,00 грн - сума заборгованості за пенею/неустойкою. 16 жовтня 2025 року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу №16/10/25, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі й до відповідача за договором кредиту №8817157 від 11 березня 2025 року. Відповідно до Реєстру прав вимог №16/10/25-01 від 16 жовтня 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 21050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7442,25 грн - сума заборгованості за відсотками, 5000,00 грн - сума заборгованості за пенею/неустойкою. Позивач зазначає, що вказана сума заборгованості за цим договором не погашена ні на рахунок попереднього кредитора, ні на рахунок позивача. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача вказаної заборгованості за договором кредитної лінії №8817157 від 11 березня 2025 року в загальному розмірі 21050,98 грн, а також 2422,40 грн судового збору та 4500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2025 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також витребувано докази. 24 листопада 2025 року через «Електронний суд» відповідач надіслав відзив на позов в якому просив відмовити в задоволені позову в повноному обсязі, мотивуючи тим, що він не заперечує того, що між ним та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений кредитний договір №8817157 від 11 березня 2025 року на суму 10000,00 грн, однак на виконання вимог вказаного договору він сплатив більшу частину грошових коштів, а саме 9500,00 грн. Разом з тим, кредитний договір укладений на строк 360 днів, а саме до 05 березня 2026 року, тобто строк дії договору ще не закінчився. Крім того, вказує, що позивачем в порушення вимог ст. 95 ЦПК України до суду не наданий оригінал або належним чинном завірені копії спірного кредитного договору. Також в порушення вимог п. 8 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» спірний кредитний договір не містить конкретного графіку платежів та при укладені кредитного договору не було враховано вимоги ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які містит вимоги щодо безоплатного інформування споживача щодо наданого кредиту, його розміру, заборгованості та інше. При цьому первісний кредитор не повідомив відповідача письмово про відступлення права вимоги, що в свою чергу свідчить про обмеження прав споживача та нікчемність умов спірного договору, а також відсутність обов`язку у відповідача перед позивачем щодо сплати коштів. В матеріалах справи відсутні належні докази відступлення права вимоги, а саме укладений договір не відображає відступлення прав саме по відповідачу. Крім того, відповідач також зазначає, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 7442,25 грн становить більше 50% суми кредиту у розмірі 10000 грн, що суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Також звертає увагу, що позивачем не надано доказів на виконання умов спірного кредитного договору та невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором відповідачем. В матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості із змісту якого можливо було встановити формування суми грошових коштів, які просить стягнути позивач. Що стосується стягнення з відповідача 5000,00 грн пені/неустойки, то вважає цю вимогу є необґрунтованою з огляду на п. 18 Перехідних положень ЦК України, який передбачає звільнення від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позичальника) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення у період дії в Україні воєнного, надзвичального стану. Важає також необгрунтованими та завищеними витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн з огляду на те, що передмет спору в цій справі не є складним, характер вимог є розповсюдженим та відсутня потреба у визначені великого обсягу фактичних даних і процесуальних документів. 26 листопада 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що твердження відповідача про ненадання позивачем доказів перерахування коштів на картковий рахунок відповідача не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, довідкою АТ «ЮНЕКС БАНК» про здійснення платіжної операції № 030436079087, яка підтверджує перерахування коштів відповідно до платіжної інструкції (квитанції) № 030436079087 від 11 березня 2025 року, а також листом ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 16/10/25-15804 від 16 жовтня 2025 року, яким підтверджується видача та перерахування онлайн-позики на банківську картку відповідача на підставі зазначеної платіжної інструкції. Посилання відповідача на те, що вказані докази не є належними у зв`язку з їх невідповідністю положенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не відповідають дійсності, оскільки грошові кошти за спірним договором надавалися на особистий картковий рахунок, зазначений самим відповідачем. У зв`язку з цим правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів». Відповідно до положень зазначеної постанови документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинних документів і можуть використовуватися під час врегулювання спірних питань. Зокрема, пунктом 5 розділу VII постанови НБУ від 05 листопада 2014 року № 705 прямо передбачено, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа. Крім того, відповідачем у рахунок погашення заборгованості за договором позики було здійснено часткове погашення у розмірі 11210,00 грн, що додатково підтверджує факт отримання відповідачем коштів за договором позики та факт його укладення та всі платежі враховані при визначені розміру заборгованості. Щодо повідомлення про відступлення права вимоги, позивач зазначає, що відповідач був повідомлений про перехід права грошової вимоги шляхом звернення позивача з даним позовом до суду, про що свідчать матеріали справи. Також твердження відповідача про подання позивачем неналежних доказів не відповідають дійсності, оскільки всі документи, подані позивачем, відповідають вимогам ст. 80 та ст. 95 ЦПК України, є належними, допустимими та достовірними, оскільки безпосередньо підтверджують обставини, на які посилається позивач. Водночас відповідач не навів жодних правових або фактичних підстав, які б свідчили про їх недостовірність чи фальсифікацію. Що стосується нарахування процентів за спірним договором, позивач зазначає, що відповідач був ознайомлений із розміром процентної ставки та умовами її нарахування, про що свідчить його підпис на кредитному договорі. Підписуючи договір, відповідач також підтвердив, що до моменту його підписання він вивчив умови договору, а правові наслідки його укладення були йому зрозумілими. Разом із тим відповідач не надав жодних доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача. Зокрема, до відзиву не було долучено виписку з карткового рахунку відповідача, яка б підтверджувала отримання або неотримання кредитних коштів, відповіді банку щодо неналежності зазначеної у договорі платіжної картки відповідачу, контррозрахунок заборгованості тощо. У зв`язку з цим відзив відповідача ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з поданими позивачем доказами та їх оцінкою, тоді як оцінка доказів відповідно до закону є виключною компетенцією суду. 26 листопада 2025 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором кредиту №8817157 в розмірі 16050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7442,25 грн, - сума заборгованості за процентами, а також 2422,44 грн судового збору та 4500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 січня 2026 року вказана заява прийнята до розгляду. 01 грудня 2025 року [PERSON] через систему «Електронний суд» надіслав заперечення на відповідь на відзив якому виклав обставини, які є аналогічним тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ч. 1ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Загальні правила щодо форми договору визначено в ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ( статті205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Уст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно п. 2 ч. 6ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 6 ч.1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно ч. 1, 2ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України. Судом установлено, що 11 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений договір кредитної лінії (надійний) №8817157 із використанням веб-сайту на сайті https://clickcredit.ua. Відповідно до 5.5 - 5.12 договору, договір укладається сторонами дистанційно, в електронній формі, з використанням ІКС, в результаті чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», у сторін договору виникають цивільні права та обов`язки. Договір укладається відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (Акцепт) пропозиції (Оферти) укласти договір в електронній формі та його підписання сторонами шляхом використання електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Укладений (підписаний) таким чином договір прирівнюється до укладеного договору в письмовій формі. Оферта формується за зазначеними позичальником в заявці параметрами кредиту, із зазначенням істотних умов, реквізитами та іншою інформацією, що передбачена чинним законодавством. Крім цього, оферта включає посилання на інформацію та документи про кредитодавця та послуги, які ним надаються (сторінка на сайті кредитодавця, на якій розміщена відповідна інформація та документи для ознайомлення), до яких позичальнику надається безперешкодний доступ, у тому числі шляхом переходу по відповідному відсиланню. Оферта підписується електронним підписом кредитодавця. На вказану позичальником в ІКС електронну пошту та/або номер телефону надсилається одноразовий ідентифікатор, що генерується під час проходження позичальником процедури укладення договору. Прийняття позичальником оферти (акцепт) та укладання (підписання) договору здійснюється шляхом надсилання електронного повідомлення про акцепт оферти, підписане одноразовим ідентифікатором. Електронне повідомлення містить підтвердження відповідності (достовірності) та актуальності наданих позичальником даних та інформації, підтвердження вивчення та повне і безумовне прийняття умов оферти, істотних умов правочину, підтвердження згоди використовувати одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису електронного договору. Зазначена інформація надається у вигляді чек-боксу і підписується позичальником одноразовим ідентифікатором. Підписуючи електронне повідомлення одноразовим ідентифікатором, позичальник засвідчує, що його акцепт є повним та безумовним, тобто він погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Сформовані таким чином електронні підписи накладаються на договір. Як слідує з матеріалів справи вказаний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, який був надісланий ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на вказаний позичальником електронну пошту anatolijmaksimeniuk@gmail.com, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договора міститься код ідентифікатора відповідача, а саме 154004, який є безпосереднім підписом відповідача. Ідентифікація відповідача проходила за допомогою системи BankID про що свідчить довідка про ідентифікацію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через вебсайт та відповідач підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, то без отримання відповідного ідентифікатора на електронну пошту, який ним особисто зазначений, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Отже, суд, дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведення укладення кредитного договору між його сторонами договору. При цьому суд звертає увагу, що і відповідач не заперечує укладення цього договору. Відповідно до умов договору кредитної лінії (надійний) №8817157 від 11 березня 2025 року, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язується передати [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника із використання реквізитів електронного платіжного засобу позичальника. Строк позики - 360 днів, тобто з 11 березня 2025 року по 05 березня 2026 року. Тпи кредиту - невідновлювальна кредитна лінія. Процентна ставка фіксована в розмірі 0,95% в день. Комісія за надання кредиту 17,25% від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 1725,00 грн. Розмір першого обов`язкового платежу 4575,00 грн. Період сплати мінімального обов`язкового платежу дорівнює строку сплати позичальником процентів за користування кредитом та становить 30 календарних днів, що означає, що всі проценти за користування кредитом нараховані за 30 календарних днів користування підлягають сплаті в останній з 30 днів користування. Кількість мінімальних обов`язкових платежів становить 11. Дата сплати першого обов`язкового платежу 09 квітня 2025 року. Розмір мінімального обов`язкового платежу (сплата процентів у строк сплати процентів, визначений в п.п.2.2.4 п.2.2 догоовру) розраховується за формулою: основна сума боргу (сума кредиту) х процентна ставка за один день користування х кількість днів користування у періоді, що становить 30 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується, що розмір першого обов`язкового платежу та мінімального обов`язкового платежу може змінитись в сторону зменшення у випадку дострокового погашення позичальником частини основної суми боргу. Зниження позичальнику процентної ставки, внаслідок застосування умов програми лояльності, можливе на період з дати надання кредиту, визначеної в колонці 1 таблиці п. 2.2. договору, до дати сплати першого обов`язкового платежу, визначеної п.п. 2.2.5. п. 2.2. договору, про що позичальника буде повідомлено в Особистому кабінеті. Сторони погодили, що зміна розміру мінімального обов`язкового платежу та першого обов`язкового платежу на підставах, визначених у цьому пункті договору, не призводить до необхідності укладання між сторонами додаткової угоди до цього Договору. Розмір першого обов`язкового платежу/мінімального обов`язкового платежу може бути змінено у випадку збільшення основної суми боргу (суми кредиту) в порядку та на умовах, визначених договором, а також відповідно до п. 6.10 договору. Орієнтована загальна вартість кредиту 45925,00 грн. Неустойка 500,00 грн в день. Мета отримання кредиту: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (п. 2.1.1 договору). Відповідно до п. 2.3 - 2.3.1 договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка 3194,73%. Обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір залишається дійсним протягом строку, визначеного п.п. 2.2.2. п. 2.2. договору та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі, а також на припущенні, що позичальник не буде здійснювати дострокового виконання умов договору, не буде збільшувати суму кредиту та не буде допускати порушення умов договору. Денна процентна ставка/день 0,998 %. Умовами договору не передбачено наявність у позичальника права ініціювати укладення додаткових угод для продовження строку кредитування (п.2.4 договору). Згідно з п. 2.5 договору, максимальний кредитний ліміт, доступний для позичальника відповідно до умов цього договору, становить 10000,00 грн. Даний ліміт є максимальною сумою коштів, яку кредитодавець може надати позичальнику в рамках цього договору на умовах повернення, сплати процентів, комісій за надання кредиту та інших передбачених договором платежів. Позичальник має право використовувати кошти в межах встановленого кредитного ліміту протягом строку дії договору. Пункти 2.8, 2.9 договору передбачають, що проценти за цим договором нараховуються щоденно, починаючи з першого дня користування кредитом до дати повернення, на залишок кредиту, виходячи із строку фактичного користування кредитом та до повного погашення заборгованості за договором. В дату повернення кредиту позичальник має повернути кредитодавцю останній мінімальний обов`язковий платіж в який входить сума отриманого кредиту, вказана в п.п. 2.2.1 п. 2.2. договору, та фактично нараховані проценти. У випадку користування позичальником кредитом впродовж усього строку кредитування, визначеного в п.п. 2.2.2 п. 2.2. договору без допущення порушення умов договору, сума до сплати позичальником в дату повернення кредиту становить 45925,00 грн. Отже сторони погодили умови, порядок виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами, строк кредитування та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 11 березня 2025 року. Твердження відповідача проте, що спірний кредитний договір не містить конкретного графіку платежів, що в свою чергу свідчить про порушення вимог п. 8 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», суд оцінює критично, оскільки відповідно до п. 6.17 договору сторони погодили, що у зв`язку з наданням кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії та на підставі положення п. 10 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" Графік платежів може не надаватись. Доводи відповідача про те, що при укладені не було враховано вимоги ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які містит вимоги щодо безоплатного інформування споживача стосовно наданого кредиту, його розміру, заборгованості та інше, суд оцінює критично, оскільки відповідно до п. 10.1.6, 10.1.7 договору, позичальник підтверджує свою згоду на те, що основним каналом для комунікації між сторонами, зокрема, обміну повідомленнями, є особистий кабінет позичальника, який створюється позичальником на веб-сайті та/або в мобільному застосунку кредитодавця. Кредитодавець інформує позичальника під час користування кредитом шляхом відправлення повідомлень щодо виконання договору, у тому числі передбачених чинним законодавством, в особистий кабінет позичальника. Сторони домовились, що кредитодавець може використовувати також інші канали для комунікації із позичальником, включаючи телефон, акаунти, канали передачі повідомлень, електронну пошту. Позичальник надав кредитодавцю (його довіреним особам та/або третім особам) дозвіл телефонувати та/або направляти йому інформаційні повідомлення, вимоги про сплату, та використовувати для цього будь-які доступні канали зв`язку з позичальником, включаючи телефон, акаунти, канали передачі повідомлень, електронну пошту. Також, слід зазначити, що підписанням даного договору відповідач засвідчив, що він до моменту підписання договору вивчив умови договору та Правила надання коштів та банківських металів у кредит за допомогою веб-сайту та мобільного додатку «СlickСredit», що розміщені на веб-сайті https://clickcredit.ua/informaciya (надалі - Правила), а його зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі. Позичальник підтверджує, що договір уклався ним без нав`язування, відповідає його вільному вибору, намірам та інтересам, а інформація, надана кредитодавцем є зрозумілою та достатньою для прийняття усвідомленого рішення (п.10.1.2 договору). Що стосується твердження відповідача про те, що позивачем в порушення вимог ст. 95 ЦПК України до суду не наданий оригінал або належним чинном завірені копії спірного кредитного договору, суд зазначає, що спірний кредитний договір був підписаний кваліфікованим електронним підписом. При цьому, відповідач не заперечує факт укладення спірного договору, так і отримання ним кредитним коштів. Також не наводить доводів на підставі яких у нього виникають обґрунтовані сумніви у дійсності поданих позивачем документів. Крім того, позовна заява та додані до неї документи були подані через систему «Електронний суд», підписані кваліфікованим електронним підписом, а тому не потребують додаткового засвідчення, у зв`язку з цим суд відхиляє доводи відповідача у цій частині. TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором кредитної лінії (надійний) №8817157 від 11 березня 2025 року виконало належним чином, перерахувавши грошові кошти у загальному розмірі 10000,00 грн відповідачу на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкою АТ «Юнеск Банк» № 21-14028 від 15 жовтня 2025 року та довідкою №КД-000020511/ТНПП від 14 квітня 2025 року, виданоюТОВ «ФК «Фінексперес» та TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» №16/10/25-15804 від 16 жовтня 2025 року. Вказані обставини також підтверджуються наданою на виконання ухвали суду від 06 листопада 2025 року випискою по рахунку № [NUMBER] у гривні/БПК [NUMBER] , яка відкрита до вказаного рахунку на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 11 березня 2025 року по 14 березня 2025 року. Вказані докази є достатніми та свідчать про належне виконання TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» своїх зобов`язань за договором щодо надання кредитних коштів відповідачу. Факт отримання коштів за спірним кредитним договором відповідач не заперечує, про що неодноразово зазначав у відзиві та запереченнях. При цьому позивач не оспорює факт часткового виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором, а відтак твердження відповідача про ненадання позивачем доказів виконання умов кредитного договору, так само як і про відсутність невиконання відповідачем своїх зобов`язань, не заслуговують на увагу. 16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу №16/10/25, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Фінпром Маркет» права грошової вимоги за кредитними договорами, вказаними у реєстрах. Відповідно до п.2.1.3 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав вимоги в паперовому вигляді або у вигляді електронного документу, підписаного кваліфікованими електронними підписами уповноважених представників сторін у порядку, визначеному цим договором за допомогою сервісу для обміну електронних документів «ВЧАСНО», є невід`ємною частиною цього договору та підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги. 16 жовтня 2025 року сторони договору факторингу підписали та скріпили своїми печатками реєстр прав вимоги №16/10/25 відповідно до якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право вимоги до відповідача за договором кредитної лінії (надійний) №8817157 від 11 березня 2025 року на загальну суму 21050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 7442,25 грн - сума заборгованості по процентам за користування, 5000,00 грн - сума заборгованості за пенею. Договір факторингу є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність цього договору матеріали справи не містять. Твердження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази відступлення права вимоги, зокрема про те, що укладений договір не підтверджує відступлення прав вимоги саме щодо відповідача, суд оцінює критично, оскільки відповідно до умов договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги здійснюється після підписання та скріплення печатками сторін реєстру прав вимоги, у якому зазначено прізвище відповідача, його РНОКПП, дата та номер кредитного договору, а також розмір заборгованості та її складові. Крім того, доводи щодо недоведеності існування у позивача права вимоги до відповідача за спірним договором спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наявними у матеріалах справи доказами. При цьому, відповідних клопотань про витребування у позивача оригіналів платіжних документів, а також інших документів за договорами факторингу, у випадку існування сумнівів у відповідача щодо відповідності наданих суду стороною позивача належним чином завірених копій їх оригіналам, відповідачем в ході судового розгляду даної справи, заявлено не було. Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості за договором позики, а зазначений вище договір факторингу відповідачем у визначеному законом порядку не оспорювався, то в даному випадку слід виходити із презумпції правомірності правочину вищевказаного договору у даній справі (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч.1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідач зазначає, що позивач не повідомив його письмово про відступлення права вимоги, що, на його думку, свідчить про обмеження прав споживача, нікчемність умов спірного договору, а також про відсутність у відповідача обов`язку перед позивачем щодо сплати коштів. Судом під час дослідження наданих позивачем доказів встановлено, що матеріали справи дійсно не містять доказів письмового повідомлення боржника про заміну кредитора. Разом з тим, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц. Слід також зазначити, що саме по собі відступлення права вимоги не змінює змісту зобов`язання боржника та не припиняє його обов`язку щодо повернення кредитних коштів. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не свідчить про нікчемність договору відступлення права вимоги та не порушує прав боржника, оскільки законодавством передбачені наслідки такого неповідомлення, які полягають виключно у можливості належного виконання зобов`язання первісному кредитору. Водночас відповідач не надав доказів виконання грошового зобов`язання первісному кредитору після відступлення права вимоги, що виключає можливість застосування відповідних правових наслідків. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Отже до ТОВ «Фінпром Маркет» перейшло право кредитора за вищевказаним кредитним договором, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Позичальник неналежно виконує умови кредитного договору. З розрахунку суми заборгованості ТОВ «Фінпром Маркет» за договором кредитної лінії (надійний) № 8817157 від 11 березня 2025 року слідує, що загальна сума заборгованості складає 21050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - заборгованості за тілом кредиту, 7442,25 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 5000,00 грн - заборгованість за нарахованою та несплаченою пенею. Також в матеріалах справах наявний розрахунок заборгованості ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», сформовнаий 17 жовтня 2025 року, із змісту якого слідує, що загальний розмір заборгованості відповідача за спірним кредитним договором становить 21050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - заборгованості за тілом кредиту, 7442,25 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 5000,00 грн - заборгованість за нарахованою та несплаченою пенею. При цьому з наданого розрахунку слідує, що нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснювалося за ставкою 0,95 % за кожен день, що становить 95,00 грн на день, у період з 11 березня 2025 року по 09 квітня 2025 року. Починаючи з 10 квітня 2025 року сума нарахованих процентів зменшувалася у зв`язку з внесенням відповідачем платежів на виконання умов кредитного договору, які були зараховані в рахунок погашення основної суми боргу. Також первісним кредитором було здійснено нарахування неустойки в розмірі 500,00 грн за кожен день та одноразова комісія за видачу кредиту в розмірі 1725,00 грн. З огляду на викладене твердження відповідача про відсутність у матеріалах справи детального розрахунку заборгованості, з якого можливо встановити порядок формування суми грошових коштів, що підлягає стягненню, є безпідставними та не заслуговують на увагу. Разом з тим, з урахуванням зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором кредиту №8817157 в розмірі 16050,98 грн, з яких: 8608,73 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7442,25 грн. - сума заборгованості за процентами. Визначаючись щодо стягнення вказаної суми заборгованості суд враховує, що за умовами вказаного договору строк користування кредитом становить 360 днів з 11 березня 2025 року, тобто строк кредитування закінчується 05 березня 2026 року. Позивач направив до суду позовну заяву, яка була зареєстрована судом 03 листопада 2025 року. Тобто на момент пред`явлення позову строк кредитування не закінчився. При цьому за умовами договору кредитної лінії (надійний) №8817157 від 11 березня 2025 року позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту в дату повернення кредиту. Так сторони обумовити, що за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю проценти у розмірі, визначеному пунктом 2.2. договору. Проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту (його залишок) виходячи із строку фактичного користування кредитом (його залишком), за кожен день (календарну дату) користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом (включно) та включаючи день (дату) його повернення, до повного погашення заборгованості за договором та підлягають сплаті періодично кожні 30 календарних днів з дати надання кредиту у складі першого обов`язкового платежу та мінімальних обов`язкових платежів відповідно до п.п. 2.2.4. п. 2.2. та п.п. 2.2.5. п. 2.2. договору (п. 6.1 договору). Згідно з п.п. 2.2.4 п. 2.2 кредитного договору, період сплати мінімального обов`язкового платежу дорівнює строку сплати позичальником процентів за користування кредитом та становить 30 календарних днів, що означає, що всі проценти за користування кредитом нараховані за 30 календарних днів користування підлягають сплаті в останній з 30 днів користування. Кількість обов`язкових платежів становить 11. Пунктом 1.18 кредитного договору визначено, що мінімальний обов`язковий платіж - це грошові кошти, які включають в себе фактично нараховані проценти за користування кредитом, що сплачуються позичальником регулярно по закінченню періоду сплати мінімального обов`язкового платежу. Мінімальний обов`язковий платіж, який сплачується позичальником в дату повернення кредиту, окрім нарахованих процентів включає в себе суму кредиту. Таким чином, відповідач отримав 11 березня 2025 року кредит в сумі 10000 грн зобов`язався упродовж 360 днів здійснювати 11 разів мінімальний обов`язковий платіж з інтервалом 30 днів, який включає у себе всі проценти нараховані за користування кредитом за кожні 30 днів. Саму ж суму кредиту повернути разом з нарахованими процентами як мінімальний обов`язків платіж в дату повернення кредиту. У той же час, умовами договору у п. 6.13 визначено, що у разі прострочення позичальником сплати першого обов`язкового платежу/мінімального обов`язкового платежу (що включають в себе нараховану комісію за надання кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або сплати суми кредиту) на шістдесят другий календарний день, кредитодавець має право вимагати повного погашення кредиту, навіть якщо термін його виплати ще не настав. В такому разі позичальник зобов`язаний здійснити дострокове повне погашення заборгованості. Відповідно до п. 6.13.1 договору, вимога надсилається у повідомленні на електронну пошту позичальника, зазначену в договорі та/або шляхом направлення вимоги в особистий кабінет позичальника. Повідомлення вважається отриманим позичальником з моменту отримання кредитодавцем електронного підтвердження про таке направлення. Після отримання вимоги позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за договором протягом тридцяти календарних днів з дня отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом тридцяти календарних днів позичальник усуне порушення умов договору та здійснить погашення простроченої заборгованості, вимога кредитодавця втрачає чинність. У разі невиконання умов, зазначених у вимозі або не здійснення погашення простроченої заборгованості - вимога залишається чинною, а позичальник зобов`язаний повернути заборгованість в повному обсязі. Слід також зазначити, що Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №638/13683/15-ц, ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Положення ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». З матеріалів справи слідує, що відповідачу за вказаним договором було надано кредит на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»). Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наданням кредиту на споживчі потреби, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів. За умовами договору, як вказувалося, така вимога направляється на електронну адресу позичальника зазначену в договорі та/або шляхом направлення вимоги в особистий кабінет позичальника (п.6.13 договору). Проте на виконання вищевказаних вимог, позивачем не надано жодного доказу, а звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за спірним договором не замінює визначений вказаним Законом порядок. З огляду на викладене відсутні підстави для достроково стягнення коштів за договором, укладеним сторонами в справі. Разом з тим, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання (неналежним чином сплачував щомісячні проценти), суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості, строк погашення яких настав. З урахуванням викладеного та зважаючи, що позивачем не було дотримано порядку дострокового повернення кредиту, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками станом на 17 жовтня 2025 року в розмірі 7442,25 грн у межах суми відступлення права вимоги за договором факторингу № 16/10/2025 від 16 жовтня 2025 року за спірним кредитним договором. Що стосується твердження відповідача про те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 7442,25 грн становить більше 50% суми кредиту у розмірі 10000 грн, що суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтями 11,12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимогЗакону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 13 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими. Водночас, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до частини 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 3статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших). Суд зважає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші істотні умови договору, і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами. До звернення позивача до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості відповідач не звертався до суду з вимогами про визнання недійсним договору чи його окремих положень, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору. Кредитор повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав йому інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Не звертався позичальник і з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були би йому незрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Зважаючи, що відповідач не заявляв вимог про визнання недійсним кредитного договору, його доводи, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються судом. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що права позивача порушенні, існує заборгованість за кредитним договором, розмір якої встановлений судом, яка і підлягає стягненню з відповідача. Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1123,18 грн судового збору (пропорційно розміру задоволених вимог з урахуванням їх зменшення та понижуючого коефіцієнта). Щодо витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом статей 137,141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), співмірними, необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial