Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В. звернувся до суду із позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким боржник [PERSON] володіє на праві спільної сумісної власності (майно, набуте у шлюбі як спільна сумісна власність подружжя): житлового будинку, садибного типу, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163, що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, село Ямельня, та звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] , у майні, яким вона володіє на праві спільної сумісної власності, яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, а саме, частку у житловому будинку, садибного типу, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163, що знаходиться за адресою: Львівська область Яворівський район с.Ямельня. Позов обґрунтовує тим, що на його виконанні перебуває зведене виконавче провадження №73848620 з примусового виконання виконавчого листа у справі №944/4652/22, виданого 07 грудня 2023 року Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] , грошові кошти в сумі 51 000 доларів США та 1 864 гривень судових витрат, пов`язаних з сплатою судового збору. В ході примусового виконання виконавчого документа, відкрито постанову про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, а також на кошти на рахунках в банківських установах. Встановлено, що боржник не є працевлаштованим та не отримує доходу, також за боржником відсутнє зареєстроване рухоме майно. Станом на 23.04.2024 року [PERSON] перебуває у шлюбі, що зареєстрований 20.11.2004 року з [PERSON] , якому на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163. Право власності на який зареєстроване 01.11.2022 року, будівництво, якого розпочато в 2009 році та завершено в 2012 році. З огляду на те, що частка [PERSON] у майні, яким вона володіє спільно з іншою особою, з чоловіком [PERSON] , не визначена та не зареєстрована, звернути стягнення на таке майно боржника є неможливим. Матеріалами виконавчого провадження підтверджено факт відсутності у боржника- коштів чи майна, на які можна звернути стягнення з метою виконання рішення суду. Звернення стягнення на вказане майно, право на яке має боржник, являється єдиним , можливим способом забезпечити примусове виконання рішення Яворівського районного суду Львівської області у справі №944/4652/22. Відтак, з метою виконання рішення суду, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 17.06.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 10.09.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні року [PERSON] , позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, про що є підтвердження в матеріалах справи, однак конверт повернувся без вручення з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач [PERSON] та його адвокат Тимощук О.І. в судове засідання повторно не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Представник відповідача неодноразово надсилав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд вважає зазначені обставини неповажними причинами неявки. Крім того, суд звертає увагу, що розгляд справи за його клопотанням неодноразово відкладався, але жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки у попередні судові засідання так і не надали. Третя особа на стороні позивача: [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, про що є підтвердження в матеріалах справи. Суд перейшов до стадії ухвалення рішення, відповідно до абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 14:10 год 29.12.2025 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши в порядку загального позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.4, ч.2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд встановив, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06.11.2023 - стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 51 000 доларів США та 1 864 гривень судових витрат. Рішення набрало законної сили 07.12.2023 року. Справа №944/4652/22. Пунктом 4. ст 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. від 25 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження №73848620 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості. В ході примусового виконання виконавчих документів, приватним виконавцем накладено арешт на все майно та кошти боржника.Згідно з відповіддю ДПС України від 16.01.2024 року боржник не є працевлаштованим та не отримує доходу. Згідно з відповіддю МВС України від 16.01.2024 року за боржником відсутнє зареєстроване рухоме майно. На момент подання позову приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. вчинено всі можливі дії стосовно виявлення майна боржника [PERSON] , однак для виконання рішення таких не достатньо. Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, встановлено що 20.11.2004 року у міському відділі ДРАЦС РС ЛМУЮ, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що зроблено відповідний актовий запис №3233. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище " [PERSON] ". Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Як зазначено у мотивах позовної заяви в ході проведення виконавчих дій виконавцем встановлено, що чоловік боржника [PERSON] володіє на праві приватної власності житловим будинком, садибного типу, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163, що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, село Ямельня. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №368975014 від 07.03.2024 встановлено, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163. Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим позовом стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та існує необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншою особою. Таке майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю боржника та її чоловіка, набуте ними у шлюбі, при цьому частка [PERSON] в цьому майні не визначена. За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У ст. 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Водночас, розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Однак, стороною відповідачів не доведено, що спірне майно належить [PERSON] на праві приватної власності одноосібно і що на нього не розповсюджується презумція спільної сумісної власності подружжя. Відтак, житловий будинок, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163, що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, село Ямельня, збудований у період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Статтею 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 85, 87 постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) сформулювала правовий висновок, згідно з яким якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики Європейського суду з прав людини це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 643/16464/17 (провадження № 61-4405) Верховний Суд, виходячи із обставин справи, вважав за можливе за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначивши ідеальну частку боржника у спільній сумісній власності. Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. З урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні. Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 464/2227/17. При вирішенні спору суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді позовної заяви чи подання приватного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. Встановивши, що на момент звернення приватного виконавця до суду із позовом про визначення частки майна боржника, спірне майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , на момент розгляду позовної заяви таке залишається у спільній сумісній власності цих же осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і визначення частки боржника [PERSON] , у розмірі 1/2 в спільному майні подружжя, а саме у житловому будинку, загальною площею 162,1 кв. м., житловою площею 91,7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0652 га, кадастровий номер 4625886400:05:0001:0163, що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, село Ямельня. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що на підставі наданих стороною позивача доказів встановлено, обставини справи, відповідачем доводи позову не спростовані, а відтак суд вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно пропорційно стягнути суму понесених ним судових витрату.

Outcome: approved