Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

У червні 2025 року через систему «Електронний суд» позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом, в якому просить, а саме: 1. Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену у публікації « [INFO] » від [INFO] на веб-сайті [INFO] за адресою у мережі Інтернет: [INFO] /) наступного змісту: «[INFO].» 2. Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену на веб-сайті [INFO] за адресою в [INFO] наступного змісту: « [INFO] », «[INFO]». 3. Зобов`язати Громадську організацію «Детектор Медіа» (далі - ГО «Детектор Медіа» або відповідач-1) протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію про [PERSON] шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування». 4. Зобов`язати ГО «Детектор Медіа» протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили видалити з мережі Інтернет публікацію «[INFO]» від [INFO] , поширену на веб-сайті [INFO] за адресами у мережі Інтернет: [INFO] ). 5. Зобов`язати Громадську організацію «Рух Чесно» (далі- ГО «Рух Чесно» або відповідач-2) протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] , шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування». 6. Зобов`язати ГО «Рух Чесно» протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили видалити профіль [PERSON] з усією інформацією про нього та його зображення з веб-сторінки за адресою у мережі Інтернет: [INFO] з веб-сайту [INFO] 7. Зобов`язати ГО «Рух Чесно» протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили видалити профіль, зображення [PERSON] , його прізвище, ім`я та по батькові та всю інформацію про [PERSON] з веб- сайту [INFO] за адресою у мережі Інтернет: [INFO] . 8. Зобов`язати ГО «Рух Чесно» протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили видалити профіль, зображення [PERSON] його прізвище, ім`я та по батькові та всю інформацію про [PERSON] з веб- сайту https://www.chesno.org/ за адресою у мережі Інтернет: [INFO] . 9. Стягнути з ГО «Детектор Медіа» на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 3 633, 60 грн. 10. Стягнути з ГО «Рух Чесно» на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 6 056 грн. 11. Стягнути з ГО «Детектор Медіа» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 27 035 грн. 12. Стягнути з ГО «Рух Чесно» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 27 035 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Інтернет-виданням «MEDIASAPIENS» (проєкт ГО «Детектор Медіа», який є партнером ГО «Рух Чесно» у співпраці в частині надання інформації про випадки зради та колабораціонізму серед представників медіа спільноти) на веб-сайті [INFO] за адресою у мережі Інтернет:[INFO]/) розмістило публікацію під назвою « [INFO] » від [INFO], у якій повідомлено недостовірну інформацію про проросійську діяльність позивача як блогера та політика, що підсумована у наступній фразі:- первинна оспорювана інформація: «[INFO]» створила на власному веб-сайті [INFO] реєстр [INFO] та внесла до нього профіль позивача ( [INFO] у якому у різні періоди часу поширювала недостовірну інформацію (шляхом заміни однієї недостовірної інформації на іншу) про вчинення позивачем державної зради, поширення проросійської пропаганди, здійснення інформаційної діяльності в інтересах держави агресора, наявність доказів державної зради, що вказувало на наявність доведених підстав для внесення профілю до цього реєстру оспорюваної інформації. Заголовки профілю: «[INFO]» є гіперпосиланнями на методологію формування реєстру [INFO] країни (Реєстру зрадників країни, Реєстру зрадників), відповідно до якої ГО «Рух Чесно» створив реєстр [INFO] країни у березні 2022 року з метою притягнення до відповідальності осіб, які вчинили державну зраду ([INFO]). Позиціонуючи цей реєстр як базу даних українських зрадників, ГО «Рух Чесно» вказує, що при формуванні профілю у реєстрі дає посилання на джерела, які заслуговують довіри ([INFO]/). За повідомленням ГО «Рух Чесно» «Платформа «Реєстр зрадників» була розроблена відповідачем-2, оскільки є значний суспільний інтерес в умовах геноциду українського народу та війни систематизувати і знати політиків, медійників, правоохоронців, що здійснили перехід на бік ворога, поширювали проросійську пропаганду, працювали у фейкових органах влади окупанта, фінансують окупаційні війська чи надають іншу допомогу і т.д. ([INFO]/ ). Даний профіль позивача був внесений ГО «Рух Чесно» до реєстру на підставі зазначеної методології як профіль особи, яка вчинила державну зраду, та знаходиться на веб-сайті https://www.chesno.org/ в розділі «Зрадники». Відтак, цією оспорюваною інформацією та фактом внесення профілю позивача до реєстру, розміщення профілю у розділі «Зрадники», ГО «Рух Чесно» повідомляє про вчинення позивачем державної зради та наявність цьому доказів, отже, відповідно, і доведених підстав для внесення профілю позивача до цього реєстру. Наявність доказів вчинення державної зради, тобто і підстав для внесення за цим критерієм профілю позивача до реєстру, ГО «Рух Чесно» позначає у профілі позивача словосполученнями: «[INFO]». Дані оспорювані словосполучення «[INFO]», «[INFO]» є гіперпосиланнями на копію публікації «MEDIASAPIENS», якою відповідач-2 підтверджує факт вчинення позивачем державної зради, тобто, поширена інформація відповідачів є взаємопов`язаною між собою та повідомляє про вчинення позивачем державної зради. Також у позові сторона позивача зазначає, що за відсутності жодного належного доказу, яким в силу ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ст. 2 КК України, ст. 6 Конвенції міг бути виключно обвинувальний вирок суду, ґрунтуючись на публікації Інтернет-видання «MEDIASAPIENS», ГО «Рух Чесно» легковажно внесла профіль позивача до цього реєстру [INFO] країни поряд з тими, хто дійсно вчинив злочини проти держави Україна. Незважаючи на те, що відносно позивача відсутній обвинувальний вирок суду, який би підтверджував поширену відповідачами інформацію, відтак, відповідачі поширили заздалегідь недостовірну та неперевірену інформацію, а профіль позивача безпідставно був внесений до реєстру [INFO] країни (Реєстру зрадників країни, Реєстру зрадників). Таким чином, поширення оспорюваної недостовірної інформації та факт внесення позивача до реєстру зрадників принижує його честь, гідність та ділову репутацію, створюючи у суспільстві негативне ставлення до позивача, як до зрадника України, який ніби, здійснює свою діяльність в інтересах країни- агресора та цьому є доказ, а отже, порушує особисті немайнові права позивача, які підлягають захисту та відновленню у судовому порядку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.06.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 22.07.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем ГО «Рух Чесно» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2, заперечуючи проти позову, зазначив, зокрема, що тлумачення поняття «зрада» та «зрадник» відповідачем, як адміністратором сайту, не є тотожною диспозиції ст. 111 КК України, а є його суб`єктивною оцінкою певних дій політиків, медійників, суддів та правоохоронців, яка зроблена виходячи з категорій суспільної моралі та щодо питань, що становлять значне суспільне значення. Поширені відповідачем щодо позивача оспорювані висловлювання є його суб`єктивною оцінкою тих дій та висловлювань (коментарів, публічних виступів, публікацій у соціальних мережах), які були зроблені самим позивачем та ним не спростовані. Позивачем у своїй позовній заяві наведені узагальнені трактування суб`єктивного розуміння змісту позивачем окремих оспорюваних ним слів та речень, які є вирваними з контексту, а тому, вони не можуть бути предметом судового захисту. У своїй позовній заяві позивач узагальнює всі оспорювані фрази та об`єднує їх єдиним змістом: нібито, відповідач-2 повідомляє таким чином про вчинення позивачем державної зради, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України. Позивач доводить недостовірність вже свого узагальненого розуміння оспорюваних висловлювань різних версій веб-сторінки відповідача-2 у різні часові періоди відсутністю вироку за ст.111 КК України щодо нього. Також, у відзиві відповідач-2 зазначив, що матеріали справи взагалі не містять жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, яка є предметом даного позову (розміщеної на веб-сторінці [INFO]/). Додатки до позовної заяви не містять доказів фіксації змісту цих гіперпосилань/файлів, на які ці висловлювання, нібито, посилалися. У Звіті за результатами проведеної фіксації та дослідження змісту веб сторінок у мережі Інтернет від 20.05.2025 за вих. № 143/2025-ЗВ не містить фіксації вмісту цих гіперпосилань. Позивач, всупереч положенням ст. ст. 77-81 ЦПК України та з урахуванням чинної на момент виникнення спірних правовідносин редакції ст. 277 ЦК України, не довів недостовірність оспорюваних висловлювань. Більше того, позивач не тільки не довів недостовірність висловлювань, але й не довів існування саме того висловлювання, яке він «вбачає» на веб-сайті відповідача. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача-2 видалити профіль [PERSON] з усією інформацією про нього та його зображення з відповідної веб-сторінки, відповідач вважає, що позивачем у цій частині обрано неефективний спосіб захисту, оскільки, таке формулювання позовних вимог не дає чітко ідентифікувати предмет спору, а також, оскільки, із суті таким чином сформульованих позовних вимог не вбачається, яким чином і яке саме порушене законне право позивача відновиться задоволенням таких вимог. У відзиві відповідач звернув увагу на те, що позивач є публічним діячем і політиком та обіймає саме виборну посаду, а не є призначеним на цю посаду чиновником. Тому, його виборці мають право знати про те, чи перебуває людина за яку вони голосували та делегували їй повноваження ухвалювати закони, по яким буде жити і розвиватися народ України, під слідством/підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, особливо, якщо ці правопорушення прямо випливають, або пов`язані із службовою діяльністю, або вчинені із використанням службового становища такою особою. Таким чином, така інформація є суспільно необхідною та право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. 30.07.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив ГО «Рух Чесно» на позовну заяву, в якій сторона позивача вважає, що відомості, поширені про позивача, є твердженням про факти в контексті ст. 111 КК України «Державна зрада». Спірна інформація не містить жодних оціночних суджень з боку відповідача-2 щодо дій чи висловлювань позивача, а є власними твердженнями про факти щодо позивача, які можуть бути перевірені на її достовірність. При цьому, вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Згідно витягу Департаменту інформатизації МВС України з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» відносно позивача відсутній обвинувальний вирок суду, який би підтверджував оспорювану інформацію відповідача. Оскільки, оспорювана інформація не містить критики позивача, а є твердженням про факти вчинення позивачем злочину, які спростовуються відсутністю вироку суду, доводи відповідача-2 про ширші межі критики позивача, як публічної особи та необхідність інформування виборців в межах даної справи є неспроможними та суперечать принципу презумпції невинуватості. Позовні вимоги про видалення профіля з усією інформацією про позивача є належним способом, передбаченим ст. 32 Конституції України, ч. 2 ст. 278 ЦК України, що кореспондується з висновком Верховного Суду у постанові від 11.10.2023 у справі №756/10624/21. 05.08.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача ГО «Детектор Медіа» надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав у відзиві, що, враховуючи положення п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України та дату публікації від [INFO], позивачем подано позов з пропуском строку позовної давності. При цьому, просить суд, розглянути справу по суті і відмовити не з огляду на те, що сплив строк позовної давності, а зважаючи на те, що спірна фраза є оціночним судженням, а не фактичною інформацією. 09.08.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив ГО «Детектор Медіа» на позовну заяву, відповідно до змісту якої поширена Інтернет-виданням «MEDIASAPIENS» у публікації під назвою « [INFO] » від [INFO] на веб-сайті [INFO] за адресою у мережі Інтернет: [INFO] оспорювана інформація «Загалом, новоспечений «слуга народу» має майже повний набір типового проросійського блогера/політика» повідомляє про здійснення позивачем діяльності, як блогера та політика в інтересах російської федерації, тобто підтримку держави-агресора та про вчинення ним злочину проти держави Україна. Таким чином, дана оспорювана інформація є твердженням про факти, які можна перевірити на предмет їх істинності, що виключає віднесення спірної інформації до оціночних суджень. Щодо тверджень відповідача-1, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, який, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.258 ЦК України, становить один рік з моменту оприлюднення публікації [INFO], позивач зазначив, що позов подано з дотриманням цього строку. Вважає, що відповідач-1 помилково обчислює строк позовної давності тільки з дня публікації спірної інформації, а не з дня, коли позивач дізнався про поширення зазначеної інформації та порушення його прав, оскільки, п. 2 ч. 2 ст.258 ЦК України встановлює обчислення позовної давності або від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. Дізнавшись про порушення своїх прав внаслідок поширення відповідачами оспорюваної недостовірної інформації, з метою фіксації змісту та встановлення поширювачів оспорюваної інформації, позивач звернувся до ТОВ «Центр компетенції «ВЕБ-ФІКС», та, отримавши Звіт та довідки, звернувся до суду з даним позовом. Однак, у будь-якому випадку позивач звернувся до суду без пропуску позовної давності навіть при його обрахуванні з дня публікації (з [INFO]), оскільки відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 13.08.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача ГО «Детектор Медіа» надійшли заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях відповідач-1 звернув увагу, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають політичні (публічні) посади або здійснюють публічну владу, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики в ЗМІ. У зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з огляду на те, що всі спірні фрази є оціночними судженнями. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є народним депутатом України IX скликання та членом Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності. Як вбачається з відкритих джерел, а саме за даними офіційного сайту, ГО «Рух Чесно» надає оцінку діям політиків та політичним процесам, зокрема, аналізує діяльність політиків та осіб, що впливають на політичну систему, на предмет зради та колабораціонізму. ГО «Детектор Медіа» створена українськими журналістами. Портал «Детектор медіа» - це багатофункційна платформа, що поєднує створення медійного контенту, різнопланові дослідження медійного простору, ринку та продукту, модерування професійної дискусії в журналістському цеху, адвокацію законодавчих та суспільних змін, що стосуються медіа, та медіаосвіту, спрямовану на широку аудиторію. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, сторона позивача зазначила, що Інтернет-виданням «MEDIASAPIENS» (проєкт ГО «Детектор Медіа», який є партнером ГО «Рух Чесно» у співпраці в частині надання інформації про випадки зради та колабораціонізму серед представників медіа спільноти) на веб-сайті https://ms.detector.media/ за адресою у мережі Інтернет: [INFO] ) розміщено публікацію під назвою « [INFO] » від [INFO], у якій повідомлено недостовірну інформацію про проросійську діяльність позивача, як блогера та політика, що підсумована у наступній фразі:- первинна оспорювана інформація: «Загалом, новоспечений «слуга народу» має майже повний набір типовго проросійського блогера/політика». Надалі, ця публікація видання «MEDIASAPIENS» була використана ГО «Рух Чесно» у створеному нею реєстрі [INFO] країни (після зміни назви: Реєстр зрадників країни, Реєстр зрадників), як джерело-доказ вчинення позивачем державної зради, що вбачається з профілю позивача у цьому реєстрі. Так, ГО «Рух Чесно» створила на власному веб-сайті https://www.chesno.org Реєстр [INFO] та внесла до нього профіль [PERSON] ( [INFO] у якому у різні періоди часу поширювала недостовірну інформацію (шляхом заміни однієї недостовірної інформації на іншу) про вчинення позивачем державної зради, поширення проросійської пропаганди, здійснення інформаційної діяльності в інтересах держави агресора, наявність доказів державної зради, що вказувало на наявність доведених підстав для внесення профілю до цього реєстру: -оспорювана інформація № 1: «[INFO].» (була розміщена у профілі позивача в Реєстрі [INFO] країни, зафіксована в Інтернет-архіві станом на 14.11.2023). -оспорювана інформація № 2: «[INFO].». (була розміщена в реєстрі зрадників країни, зафіксована в Інтернет-архіві станом на 26.02.2024). -оспорювана інформація № 3: «[INFO]», «[INFO]» (була розміщена в Реєстрі зрадників) - оспорювана інформація № 4: розділ: «Зрадники», «[INFO]» (актуальна інформація, яка розміщена на веб-сторінці з профілем позивача у реєстрі зрадників на час подання позову). Заголовки профілю: «[INFO]» є гіперпосиланнями на Методологію формування Реєстру [INFO] країни (Реєстру зрадників країни, Реєстру зрадників), відповідно до якої Рух Чесно створив Реєстр [INFO] країни у березні 2022 року з метою притягнення до відповідальності осіб, які вчинили державну зраду ([INFO]). На підтвердження поширення саме відповідачами зазначеної вище інформації стороною позивача були надані звіти ТОВ «Центр компетенції з формування доказів у мережі інтернет «ВЕБ-Фікс» за результатами проведеної фіксації та дослідження змісту вебсторінок у мережі Інтернет від 20.05.2025 №143/2025-ЗВ, від 02.07.2025 №177/2025-ЗВ. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст. 68 Конституції України кожен, зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 (далі - Постанова) зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. У п. 6 Постанови роз`яснено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. За змістом п. 15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У відповідності до положень ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки, воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Щодо політичного дискурсу, то межі прийнятної критики щодо політиків набагато ширші, ніж щодо приватних осіб, адже перші неминуче відкривають себе для ретельної перевірки їхніх слів і дій журналістами і суспільством загалом. На це варто зважати, оцінюючи захист їхньої репутації, коли вони виступають не як приватні особи. Дослідивши публікації, що додані до позовної заяви, суд прийшов до висновку, що оскаржувана інформацію - «[INFO].», розміщена в публікації під назвою « [INFO] », є оціночним судженням, оскільки, не містить фактичної інформації, яку можна було б визнати достовірною чи недостовірною. Що стосується інформації, поширеної на веб-сайті [INFO] за адресою в [INFO] наступного змісту: «[INFO].» «[INFO].» «[INFO]», «[INFO]» розділ: «Зрадники», «[INFO]», то з контексту сайту стає очевидним, що йдеться не про визнання особи зрадником в порядку кримінального судочинства, а про оцінку її публічної діяльності. При цьому, позивач просить спростувати окремі вказані вище фрази, які не мають конкретного спрямування на позивача. На думку суду ці фрази носять загальний характер і не стосуються конкретної особи, їх неможливо спростувати в контексті захисту честі, гідності та ділової репутації, а отже, їх не можна вважати фактичними твердженнями. Крім того, суд зазначає, що у жодному з речень публікацій не наведено у стверджувальній формі, що позивач винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України (Державна зрада). Таким чином, оскаржувані відомості є оціночними судженнями відповідачів щодо діяльності позивача на посаді народного депутата України. Як зазначено в ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, у тому самому медіа, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В постанові Верховного Суду від 21.07.2022 року у справі №278/1638/19 зроблено висновки, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки, твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Суд, враховуючи статус позивача та зміст оскаржуваної інформації, вважає, що сторона позивача не довела, що інформація поширена відповідачем, була спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки така інформація носить характер критики посадових осіб, в тому числі позивача, який є публічною особою, межа допустимої критики якого є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Щодо меж допустимої критики публічних осіб, Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 року у справі № 607/2775/17 виклав правову позицію, відповідно до якої, за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Також Верховний Суд зазначив у постанові, що посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому, межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Отже, суд прийшов до висновку, що поширена інформація є по суті власним судженням та суб`єктивною оцінкою діям позивача, як публічного діяча і політика. Зважаючи на публічний статус позивача та на те, що оспорювана інформація стосувалася його публічної діяльності й має суспільний інтерес, позивач має бути більш терпимим до публічної критики, яка є ширшою, ніж для пересічних громадян. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з положення ст. 141 ЦПК України, вимоги про стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача не підлягають задоволенню. Відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву було заявлено про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа, а спірна інформація була розміщена в публікаціях [INFO]. Оскільки, суд прийшов до висновку що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, питання про застосування строків позовної давності судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed