Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, мотивуючи тим, що наказом позивача з 29.11.2022 року відповідача було призначенно поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Згодом, наказом ГУНП у Вінницькій області від 21.07.2025 року [PERSON] з 23.07.2025 року призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Позивач зазначає, що 18.08.2024 року на автомобільній дорозі «М-30» сполученням «Стрий-Ізварине», неподалік с. Лисогора Вінницького району Вінницької області, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Шкода Октавія», номерний знак [NUMBER] та «Toyota Rav 4 Hybrid», номерний знак [NUMBER] . Внаслідок даної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Транспортний засіб «Шкода Октавія» належить ГУНП у Вінницькій області, за кермом якого перебував [PERSON] та постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2024 року у справі № 128/4109/24 його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 року у справі № 127/42254/24, яке залишено без змін, було стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 252519,05 грн., витрати з примусової евакуації автомобіля з місця ДТП в розмірі 2500 грн., за проведення експертного дослідження в розмірі 3820,32 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн., а також стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 2550,19 грн. З метою виконання вказанго вище рішення суду Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області було здійснено безспірне списання коштів з рахунку ГУНП у Вінницькій області на загальну суму 265839,37 грн. З метою досудового врегулювання спору, відповідачу було надіслано претензію про відшкодування шкоди, яка залишена без реагування. Враховуючи положення ст. 1191 ЦК України, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з [PERSON] на його користь в порядку регресу 265839,37 грн. на відшкодування майнової шкоди, а також понесені судові витрати судовий збір в розмірі 3987,60 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. На виконання вимог ухвали суду представником відповідача було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на те, що відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За приписами ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, що складає 19843,98 грн. Відповідно до положень КЗПП України, якщо під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку - підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні. В той же час відшкодування шкоди, завданої працівником поліції, передбачено спеціальним законом. Статтею 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено випадки обмеженої матеріальної відповідальності, зокрема в ч. 1 вказано, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Отже, матеріальна відповідальність відповідача за вказаних в позовній заяві обставин обмежена відповідно до закону і не може перевищувати п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб. Враховуючи те, що в період 2024-2025 років прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн., стягнення з відповідача шкоди в регресному порядку не може перевищувати (3028 грн. Х 15 ) = 45 420 грн. З огляду на викладене, представником позивача було надіслано суду додаткові пояснення у справі, згідно яких за ч. 2 ст. 130 КЗпП при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтями 133, 134 КУпАП встановлено випадки повної та обмеженої матеріальної відповідальності працівників. Аналіз даних норм в сукупності прямо вказує на те, що вказані норми та нормативноправовий акт в цілому врегульовують підстави і умови матеріальної відповідальності працівників за пряму дійсну шкоду підприємству, а саме його майну, іншим цінностям чи фінансово-господарській діяльності. Разом з тим, даними нормами не врегульовано підстави і умови відшкодування шкоди в порядку регресу, яка була завдана працівником третій особі та відшкодована підприємством, а відтак вказані норми не підлягають застосуванню у виниклих правовідносинах. Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. Тобто, даний нормативно-правовий акт являється спеціальним у спірних правовідносинах та підлягає застосуванню, що також вказано в постанові Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 420/5695/23. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»: «Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду. Аналіз даних норм в сукупності прямо вказує на те, що вказані норми врегульовують підстави і умови матеріальної відповідальності за пряму дійсну шкоду завдану шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого державного майна, а також майна, залученого під час мобілізації. Разом з тим, даними нормами не врегульовано підстави, умови та межі відшкодування шкоди в порядку регресу, яка була завдана працівником третій особі, а саме її майну, яке не відноситься до військового чи іншого майна визначеного даним Законом та відшкодована установою, а відтак вказані норми не підлягають застосуванню при визначенні розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню. За змістом ч. 1 ст. 1191 ЦК України шкода завдана ГУНП у Вінницькій області підлягає стягненню із відповідача у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні заяви підтримав, з підстав викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково в розмірі 45420,00 грн., з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що: -наказом ГУНП у Віннцькій області№206 о/с від 29.11.2022 року [PERSON] з 29.11.2022 року призначено поліцейським сектору реагування патрульної поліції Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 9); -наказом ГУНП у Вінницькій області №120 о/с від 21.07.2025 року [PERSON] з 23.07.2025 року призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 10). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , власником транспортного засобу SKODA OCTAVIA A7, спеціалізований легковий, білого кольору, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з 10.09.2019 року є ГУНП у Вінницькій області (а.с. 11-12). Судом встановлено, що постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2024 року у справі №128/4109/24, яке набрало законної сили 16.12.2024 року, 18.08.2024 року приблизно о 23:00 год. на А/Д «М-30» сполученням «Стрий-Ізварине», неподалік с. Лисогора Вінницького району Вінницької області, в напрямку м. Вінниці, водій [PERSON] , керуючи службовим автомобілем марки «Шкода Октавія», д.н.з. [NUMBER] , під час виконання маневру перестроювання до попутної лівої смуги руху, не впевнився в безпечності свого маневру та не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в лівій смузі у попутному напрямку, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, від якої автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій [PERSON] порушив п.п. 10.1, 10.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП. В судове засідання [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, в якій вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнав, а справу просива розглянути без його участі. Вказаною постановою суду [PERSON] визнано винним увчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення(а.с. 37-38). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 року у справі №127/42254/24, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16.07.2025 року, позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП було задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 252519,05 грн., витрати з примусової евакуації автомобіля з місця ДТП в розмірі 2500,00 грн, у відшкодування витрат: за проведення експертного дослідження в розмірі 3820,32 грн., на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., а також стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, у дохід держави судовий збір у розмірі 2550,19 грн. (а.с. 13-26, 27-35). Зі змісту вказаного рішення суду встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «TOYOTA RAV-4 HYBRID», реєстраційний номер [NUMBER] , та станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Skoda», моделі «Octavia A7» була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». З метою виконання вказаного вище рішення суду від 21.04.2025 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області здійсне безспірне списання коштів з рахунку ГУНП у Вінницькій області на загальну суму 265839,37 грн., що вбачається з повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 28.08.2025 року та платіжною інструкцією №460 від 27.08.2025 року (а.с. 39, 40). Позивачем вживались дії щодо досудового врегулювання спору, проте вони залишені відповідачем без реагування (а.с. 41-45). За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (Закон №580-VIII) поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з частиною 1 статті 59 зазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (ч. 1 ст. 19 Закону №580-VIII). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За змістом ч. 5 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Тобто, правовідносини між сторонами у справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання в наслідок заподіяння шкоди. Предметом розгляду є відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватно-правових відносин. Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 760/15085/18, від 08.06.2022 року у справі №559/2801/19 та від 26.10.2022 року у справі № 452/3423/19. Суд звертає увагу, що норми Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачають обмеження матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, завдану органу, в якому такий поліцейський проходить службу. Чинне законодавство не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, спричинену третій особі. Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про від відшкодування шкоди» з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди. Отже, підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди третій особі - власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Оскільки Головне управління Національної поліції у Вінницькій області виконало обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України, тому ГУНП у Вінницькій області отримало право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано. Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку наданим у справі доказам у їх сукупності, встановивши та дослідивши всі обставини справи, суд вважає, що право зворотної вимоги (регресу) виникло у позивача з 27.08.2025 року, тобто з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди третій особі, оскільки законом не встановлені обмеження щодо відшкодування відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів, а тому відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 265839,37 грн. в порядку регресу, тобто у розмірі фактично виплаченого відшкодування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягенню 3987,60 грн. судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved