Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 15.07.2019. За час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у сторін не склалося, і рішенням Бучацького районного суду від 11 жовтня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони давно проживають окремо, позивачка в м.Бучач, а відповідач в Німеччині. Зазначає, що відповідач участі у вихованні сина не бере, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Перешкод у побаченнях батька з сином та їх спілкуванні позивачка не чинить. Бучацьким районним судом Тернопільської області 03 грудня 2024 року видано судовий наказ у справі №595/1899/24 про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Син сторін проживає разом із нею. Відповідач проживає та працює закордоном в Республіці Німеччина. Мати самостійно займається вихованням і розвитком сина без участі батька. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку батька. Позивачка на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, повністю забезпечує сина всім необхідним, дитина має більшу прихильність до неї, адже саме вона забезпечує стабільні та звичні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку сина. Зважаючи на малий вік дитини, проживання дитини протягом більшого періоду свого життя від народження з матір`ю, вважає, що визначення місця проживання дитини з нею відповідатиме його найкращим інтересам, сприятиме розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де поряд з ними проживають дідусь і бабуся. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, згідно поданої заяви просить суд розглядати справу у відсутності позивача та її представника. Позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме. Представник третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просить суд розглядати справу у її відсутності. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що 15.07.2019 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області № 595/1025/24 від 11.10.2024 року розірвано. В даному шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Із довідки про реєстрацію місця проживання особи №334 від 26.06.2020 та довідки про реєстрацію місця проживання особи №635 від 07.10.2020, вбачається, що позивач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із копії судового наказу №595/1899/24, Бучацьким районним судом Тернопільської області 03 грудня 2024 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Згідно висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради, вбачається за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Вказаний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету 18.12.2025, №530. Крім того із висновку вбачається, що відповідно до довідки №366 від 18.08.2025, виданої Трибухівською сільською радою Тернопільської області, заявниця працевлаштована на посаді начальника загального відділу Трибухівської сільської ради. Спроможність [PERSON] виконувати батьківські обов`язки підтверджують довідки від 18.08.2025 №37, про те, що вона на диспансерному обліку з приводу розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, опіоїдів не знаходиться та №38, згідно якої на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває. Біологічний батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] , проживає за кордоном та участі і житті дитини не бере. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що відповідач у судові засідання не з`являвся, не надав доказів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати. В даному випадку до таких судових витрат відноситься сплачений позивачем судовий збір, що підтверджується квитанцією № 1153-8731-9040-1523 від 25.08.2025. На підставі викладеного,

Outcome: approved