Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

19.06.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" про визнання незаконним та скасування Наказу №64 "Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ "МОПАС" від 24.03.2022 року та стягнення заборгованості по заробітній платі за період вимушеного прогулу в сумі 279300 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21.09.2017 року працює касиром квитковим Доманівської автостанції у ПрАТ «МОПАС», яке в подальшому було реорганізовано у ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" (далі - ТОВ «МОПАС»). Згідно з Наказом ТОВ «МОПАС» № 64 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС» від 24.03.2022 року, дію трудового договору було при призупинено, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи працівниками компанії. З даним наказом вона не була ознайомлена та дізналася від колег про те, що роботу тимчасово припинено. При цьому зазначила, що раніше, 27.02.2022 року, було прийнято Наказ № 63 «Про зупинення (скорочення) діяльності на період воєнного стану», яким з 01.03.2022 року зупинена діяльність суб`єкта господарювання ТОВ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» на період воєнного стану та перелічені автостанції, робота яких припиняється, в тому числі Управління. Вважає, що обов`язковість ознайомлення працівника з наказом (розпорядженням) передбачена законодавством і є важливою частиною трудових відносин. Працівник повинен бути ознайомлений з наказом, що стосується його роботи, під підпис. Це необхідно для того, щоб працівник був в курсі своїх прав та відносин, а також для забезпечення правомірності дій роботодавця. Вважає, що прийняття Відповідачем Наказу № 64 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС», який виданий вже після зупинення діяльності підприємства на період воєнного стану, є незаконним, в зв`язку з тим, що діяльність підприємства була зупинена, а відтак, жодні накази не могли бути прийняті. 12 травня 2025 року вона звернулася до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі -Держпраці) за роз`ясненням стосовно законності припинення трудового договору, порядку поновлення на роботі та з проханням перевірки ТОВ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» на дотримання законодавства про працю. Згідно відповіді Держпраці від 09.06.2025 року, зазначено, що під час позапланової перевірки встановлено, що наказом від 24.03.2022 № 64, тимчасово призупинено дію трудових договорів з працівниками визначених у додатку № 1 до цього наказу (87 працівників Товариства). В подальшому, видані накази про відновлення роботи у зв`язку з відновленням господарської діяльності ТОВ «МОПАС», відповідними наказами відновлено роботу Миколаївського міжміського автовокзалу, Новобузької автостанції, Первомайського, Южноукраїнського, Вознесенського автовокзалів та Коблевської автостанції, що свідчить про те, що ТОВ «МОПАС» здійснює господарську діяльність та може забезпечити працівників роботою на Товаристві. За результатами проведення позапланового заходу контролю складено акт, яким встановлено порушення частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин під час воєнного стану» щодо призупинення дії трудового договору. З метою усунення виявлених порушень законодавства про працю директору ТОВ «МОПАС» після погодження з Миколаївською районною військовою адміністрацією винесений Припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю та наданий строк на усунення виявлених порушень. Також зазначає, що ні місто Миколаїв, (де знаходиться юридична особа відповідач ТОВ «МОПАС»), ані селище Доманівка (робоче місце позивача), не було окупованою територією, де було б не можливим надання та виконання роботи за моїм трудовим договором з лютого 2022 року по теперішній час. У зв`язку з тим, що діяльність ведеться, вважаю, що у підприємства ТОВ «МОПАС» є можливість виплатити заробітну плату працівникам. В даний час позивачка на роботі не поновлена, втрачає трудовий стаж, не отримує заробітної плати та не можу оформитися на пенсію за віком, оскільки не звільнена та не розрахована з ТОВ «МОПАС», не маю засобів для проживання. Вважає, що за період її перебування у вимушеному прогулі виникла заборгованість по заробітній платі з 24.03.2022 року по травень 2025 року включно, обов`язок по відшкодуванню якої має бути покладено на відповідача. З наданого позивачем у позовній заяві розрахунку сума невиплаченої позивачу заробітної плати підлягає стягненню за період перебування її у вимушеному прогулі з 24.03.2022р. по травень 2025р., яка становить 279300 гривень, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати в Україні згідно даних Міністерства фінансів України з 2022р. по 2025р. Разом з тим, покликається, що її заява до роботодавця, надіслану на поштову та електронну адресу 29.04.2025 року з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2022 року по квітень 2025 року залишена без відповіді, а рекомендований лист, яким була направлена заява, повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Позивач вважає, що відповідач не мав достатніх підстав для видачі оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, оскільки були відсутні обов`язкові для цього умови, а саме абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. За умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, або роботодавець може надавати роботу призупинення дії трудового договору є незаконним, а тому такий наказ підлягає скасуванню. Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 23.06.2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 03.07.2025 року через систему „Електронний суд" від представника відповідача ТОВ «МОПАС» Бабіча В.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник заперечував проти позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, мотивуючи тим, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні було введено воєнний стан, у зв`язку з чим Наказом від 27.02.2022р. № 63 з 01.03.2022р. на період дії військового часу була повністю зупинена діяльність ТОВ «МОПАС» та встановлено повне скорочення тривалості робочого часу всім працівникам автостанцій, у тому числи Доманівській АС, де працювала позивач станом на 27.02.2022р. Відповідач зауважує, що таке припинення діяльності не тягне за собою внесення відповідних відомостей у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, а стосується виключно виробничої діяльності, що спростовує відповідне твердження позивачки в цій частині. Згідно положень ч. 1 ст. 13 Закону, законодавцем було визначено умову для реалізації роботодавцем права на призупинення дії трудового договору з працівником «у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи». Тобто, для призупинення дії трудового договору з позивачем не вимагалася наявність абсолютної неможливості надання та виконання роботи, а достатнім був сам факт неможливості надання та виконання роботи у зв`язку з військовим станом. За змістом норм Закону, який діяв на час видання оспорюваного наказу, призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативою однієї із сторін, про що вони мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. З огляду на відсутність з боку позивачки за весь період часу з моменту оголошення військового стану в Україні до звернення до суду з розглядуваною заявою, будь-яких звернень та/ чи заперечень до відповідача, підтверджує обізнаність позивача з вищеназваними наказами. Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач не погоджувалася та мала будь-які заперечення щодо самого факту призупинення дії трудового договору починаючи з моменту її сповіщення і до моменту подачі розглядуваного позову, жодного разу не зверталась до відповідача з повідомленням про готовність приступити до роботи. З положення ч. 4 ст. 13 Закону, слідує, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, тобто на російську федерацію. За наведеного, ТОВ «МОПАС» не є відповідальним за неотримання позивачкою заробітної плати за весь період часу, коли нею трудова діяльність не здійснювалась. Також зазначає, що видання наказів відповідачем обумовлена тим, що до березня 2023р. ТОВ «МОПАС» було зареєстровано та знаходилось у м. Маріуполь, яке було окуповано рф, що є загальновідомим фактом, а від так здійснення будь-якої діяльності до моменту релокації було фактично неможливим і потребувало багато часу. Щодо проведеного позапланового заходу державного нагляду з боку Держпраці відносно відповідача, то контролюючим органом не було встановлено фактів незаконності видання Наказів №63, №64, натомість, було зазначено, що на момент здійснення перевірки, ТОВ «МОПАС» відновило діяльність та має змогу забезпечити роботою працівників. Наказом ТОВ «МОПАС» №7 від 12.06.2024р. було відновлено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у Додатку №1 до цього наказу, серед яких є і позивачка [PERSON] . Тобто, враховуючи висновки перевірки та прийняття відповідачем вищезгаданого наказу, на день звернення до суду з розглядуваним позовом - 19.06.2025р., фактично був відсутній предмет спору, адже позивачка була вже обізнана з фактом необхідності приступити до трудових обов`язків. З огляду на вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 04.07.2025р. представником позивача [PERSON] надана відповідь на відзив, відповідно до якої зазначила, що твердження відповідача щодо ознайомлення [PERSON] з оспорюваним Наказом суперечить ч. 2 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка зобов`язує роботодавця повідомити працівників про призупинення дії трудових договорів у будь який доступний спосіб. Про спірний Наказ вона дізналася лише після звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Доманівським районним судом 03.04.2024 року була прийнята Ухвала про відкриття провадження у справі за даним позовом, від якої в подальшому вона відмовилася, в зв`язку з допущеною помилкою адвоката в написанні позовної заяви. У додатках до свого відзиву відповідачем надіслано спірний Наказ №64 та Наказ №63. Таким чином, про існування цих Наказів вона дізналася лише в ході розгляду справи в суді. Зазначає, що контролюючим органом було встановлено факти незаконності видання Наказів №63, 64, оскільки видані накази про відновлення роботи у зв`язку з відновленням господарської діяльності ТОВ «МОПАС», свідчить про те, що відповідач здійснює господарську діяльність та може забезпечити працівників роботою на Товаристві. Однак, її не було повідомлено про відновлення роботи та пропозицій продовжувати роботу не отримувала, що свідчить про неповагу відповідача до своїх працівників. Вважає його таким, що порушує її права та не спростовує термін вимушеного прогулу на підприємстві з березня 2022 року та не звільняє відповідача від сплати заборгованості. 08.07.2025р. через систему „Електронний суд" від представника відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), з посиланням на те, що позивачкою не доведено, що вона протягом часу з 01.03.2022р. по дату відкриття провадження у справі №475/349/24 та/або подання розглядуваного позову, мала змогу та бажання приступити до виконання трудових обов`язків, зверталась до відповідача з метою з`ясування обставин, за яких було зачинено будівлю АС Доманівка, внаслідок чого вона не мала змоги безпосередньо виконувати трудові обов`язки касира квиткового, будучи готовою до їх виконання, але внаслідок відсутності доступу до робочого місця не могла цього зробити. З огляду на вищевикладене, відповідач має всі підстави стверджувати про порушення позивачкою Доктрини заборони суперечливої поведінки, оскільки займана нею позиція, знаходяться у прямому протиріччі з її попередньою поведінкою та вводять в оману суд відносно дійсних обставин справи. Оскільки, погодившись на вимушене призупинення трудових відносин з відповідачем, позивачка заперечує даний факт, намагаючись за рахунок викладення неправдивих фактів та перекручування обставин відновити нібито порушене відповідачем своє право на працю, звинувачуючи останнього у порушенні чинного законодавства в цій частині. У своїй діяльності Відповідач відповідально ставиться до дотримання положень ст. 43 Конституції України, проте вважає, що для тимчасового призупинення трудових відносин з позивачкою існували виключні підстави, наявність яких нею не спростовано, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також 28.08.2025р. через систему „Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, з посиланням на те, що Ухвалою Доманівського районного суду від 03.04.2024р. було відкрито провадження у Справі №475/349/24 за позовом [PERSON] до ТОВ "МОПАС" про стягнення заробітної плати у розмірі 247500,00 грн. В обґрунтування незаконності заявлених позовних вимог, ТОВ «МОПАС» разом з відзивом на позов було надано суду та надіслано [PERSON] низку письмових доказів, серед яких був оскаржуваний в межах розглядуваної справи №475/731/25 Наказ ТОВ «МОПАС» №64 від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС». Вищезгадана заява по суті була доставлена та зареєстрована судом 06.08.2024р. Цього ж дня, згідно поштової квитанції №1206753, на адресу позивачки була надіслані паперова версія відзиву на позовну заяву разом з письмовими доказами. З наведеного вище у ТОВ «МОПАС» є всі підстави стверджувати, що Позивачка [PERSON] була обізнана зі змістом оскаржуваного наказу №64 від 24.03.2022р. ще у 2024 році. Як позивач у справі №475/349/24, [PERSON] разом з представником, з огляду на змагальність сторін та рівність прав щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, мають нести всі ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею/ними процесуальних дій. У зв`язку з чим, ТОВ «МОПАС» повідомляє про подання позовної зави [PERSON] до ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 279300,00 грн. з порушенням строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП, що є підставою для відмови у розглядуваному позові без з`ясування фактичних обставин справи. У судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив, у зв`язку з чим наполягали на задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій", відповідно до наказу № 31-к від 01.04.2021 року була прийнята на посаду касира квиткового Доманівської АС з 02.04.2021р. на умовах повної тривалості робочого дня (тижня) - 40 год. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, Наказом директора ТОВ «МОПАС» від 27.02.2022р. №63 «Про зупинення (скорочення) діяльності на період воєнного стану» з 01.03.2022р. на період дії військового часу була зупинена діяльність ТОВ «МОПАС» та встановлено повне скорочення тривалості робочого часу всім працівникам автостанцій, у тому числи Доманівській АС. Наказом №64 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС» від 24.03.2022 року, відповідач ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій", тимчасово (на період дії воєнного стану) призупинив дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у Додатку №1 до наказу, в тому числі з позивачкою [PERSON] . Відповідно до припису про скасування наказу (розпорядження роботодавця або усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення дії трудового договору № ПД/МК/8053/085П від 28.05.2025 року, головним державним інспектором відділу з питань праці управління інспекційної діяльності у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, зобов`язано директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" усунути порушення законодавства про працю шляхом відновлення дії трудових договорів з 29-ма працівниками, в тому числі позивачкою [PERSON] . Наказом ТОВ «МОПАС» №7 від 12.06.2025р. поновлено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у Додатку №1 до цього наказу, серед яких позивачка [PERSON] . Також за клопотанням позивача в судовому засіданні було допитано свідка: [PERSON] , яка суду пояснила, що з [PERSON] вони разом працювали в ТОВ «МОПАС» на АС Доманівка приблизно з 2017 року. Вона працювала на посаді начальника станції, а [PERSON] на посаді касира квиткового. В лютому 2022 року її в телефонному режимі представник ТОВ «МОПАС» (куратор) повідомив, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації АС Доманівка не буде працювати та із нею та [PERSON] призупинено трудові договори та про відновлення роботи повідомлять в подальшому. Після чого вона повідомила дану інформацію [PERSON] . На робочому місці вони були 25.02.2022 року, після чого на роботу не виходили. ТОВ «МОПАС» по заробітній платі за період по лютий 2022 року розрахувався з нею остаточно в травні 2023 року. В 2023 році вона зверталася до роботодавця ТОВ «МОПАС», де її повідомили, щоб вона писала заяву на звільнення, оскільки відновлення роботи АС Доманівка не можлива. Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою. Поруч з цим, відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Згідно з пунктом 3 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі закон №2136-ІХ). Відповідно до п. п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі закон №2136-ІХ). 15 березня 2022 року прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі закон №2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Частинами першою та другою статті 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 24 березня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23). Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору, відтак першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику. Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.02.2021р., адреса зареєстрованого місця знаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" зареєстровано за адресою: м. Маріуполь, вул. Куїнджи, буд. 115, Донецької області з 03.02.2021р. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.03.2023р., відповідачем було зареєстровано нове місце знаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" за адресою: місто Миколаїв, пр.Богоявленський, будинок 21, Миколаївської області з 14.03.2023р. 15.03.2022р. був прийнятий Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Згідно ч. 2 ст. 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, що діяла на момент видання спірного Наказу), про призупинення дії трудового договору роботодавець за можливості має повідомити працівника у будь-який доступний спосіб. Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач не погоджувалася та мала будь-які заперечення щодо самого факту призупинення дії трудового договору починаючи з моменту її сповіщення (лютий 2022 року) і до моменту подачі позову до суду, а також доказів звернення до відповідача з повідомленням про готовність стати до роботи. З огляду на відсутність зі сторони позивачки за весь період часу з моменту оголошення військового стану в Україні до звернення до суду з розглядуваною заявою, будь-яких звернень чи заперечень до відповідача, приходжу до висновку про обізнаність позивача про призупинення з нею дії трудового договору. При цьому, суд враховує виключність обставин, за яких було прийнято оскаржуваний Наказ, оскільки здійснення діяльності за місцем реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] , де був розташований головний офіс та зберігалась вся управлінська документація, знаходились сервери баз даних та інша техніка, що забезпечувало безперебійну поточну діяльність ТОВ «МОПАС» та його автостанцій було не можливим у зв`язку із оточенням міста російськими військами у березні 2022 року та веденням інтенсивних бойових дій у місті, що є загальновідомим фактом. Внаслідок окупації міста відповідач втратив доступ до офісних приміщень разом з усім наявним обладнанням, документами, адміністративний персонал, відповідальний за забезпечення операційної і господарської діяльності змушений був відновлювати власну діяльність на новому місці, що й призвело до вимушеного кроку - зупинення його діяльності на період дії військового стану згідно Наказу №63 від 24.02.2022р., а згодом - призупинення дії трудових договорів на підставі Наказу № 64 від 24.03.2022 року. Водночас, як зазначено позивачкою в ході розгляду справи, вона була відсутня на робочому місці з кінця лютого 2022 року, що також підтвердила свідок [PERSON] в судому засіданні, що свідчить про обізнаність позивача про призупинення підприємства, при цьому позивачем до суду не подано належних доказів про можливість та бажання [PERSON] повернутися до виконання трудових відносин за період призупинення дії трудового договору. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відповідало вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Доводи представника позивача про те, що 12 травня 2025 року позивачка зверталась із скаргою до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за роз`ясненням стосовно законності припинення трудового договору та перевірки ТОВ «МОПАС», що слугувало складенням Акту, яким встановлено порушення частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин під час воєнного стану» щодо призупинення дії трудового договору не заслуговують на увагу виходячи з наступного. З наданого представником позивача копії рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року по справі № 400/9857/25, (з ЄДРСР), вбачається, що 17.07.2025 року Міжрегіональним управлінням Держпраці за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) був складений Акт №ПД/МК/9687/085-ПД/МК/13910/П069, яким встановлено порушення абз. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин під час воєнного стану» в частині невиконання вимог Припису, в частині невжиття дієвих заходів по скасуванню призупинення дії трудових договорів з 29-ма працівниками з моменту відновлення діяльності та можливості забезпечення товариством виконання обов`язків працівниками, передбачених трудовими договорами з 29.03.2023 року. При цьому, ні в Акті від 17.07.2025р., а також у справі №400/9857/25 не йдеться про незаконність Наказу №64 від 24.03.2022р., оскільки предметом розгляду даної справи та порушень виявлених в ході перевірки Держпраці є відновлення трудових відносин з 29-ма працівниками ТОВ «МОПАС» з моменту відновлення діяльності підприємства, а саме з 29.03.2023р., а не сама законність призупинення дії трудових договорів. Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскаржуваний наказ про призупинення дії трудового договору №64 винесено ТОВ «МОПАС» 24.03.2022 року і судом встановлено, що про цей наказ позивачу було відомо, оскільки вона з того часу на робоче місце не з`являлася та була повідомлена про наявність прийняття відповідного наказу, тобто з березня 2022 року позивач дізналася про призупинення дії трудового договору з нею. Також ухвалою суду від 24.10.2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвала суду від 24.10.2025 року була виконана та в судовому засіданні було досліджено матеріали справи №475/349/24 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" про стягнення заробітної плати. Так ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 03.04.2024р. було відкрито провадження у справі №475/349/24 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" про стягнення заробітної плати у розмірі 247500,00 грн. В обґрунтування незаконності заявлених позовних вимог, ТОВ «МОПАС» разом з відзивом на позов було надано суду та надіслано на адресу позивача [PERSON] письмові докази, серед яких був оскаржуваний в межах розглядуваної справи №475/731/25 Наказ ТОВ «МОПАС» №64 від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС», міститься опис до накладної №1206753 та відповідна квитанція №1206753 (а.с.40-41 справа №475/349/24). Згідно поштової квитанції №1206753, дата 06.08.2024р. на адресу позивачка була надіслані відзив на позовну заяву разом з письмовими доказами, зокрема Наказ ТОВ «МОПАС» №64 від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС». З наведеного вище слідує, що позивачка [PERSON] була обізнана зі змістом оскаржуваного наказу №64 від 24.03.2022р. у серпні 2024 року. Окрім того, 26.02.2025 року позивачем у справі №475/349/24, [PERSON] було подано відповідь на відзив відповідача, у якому вона в порядку ст.179 ЦПК України виклала свої пояснення, міркування та аргументи, при цьому зі аналізу даного документу слідує, що позивачка посилається на наказ №64 від 24.03.2022р., зі змістом якого вона очевидно вже була ознайомлена (а.с.89-92 справа №475/349/24). За вищенаведеного слідує, що твердження представника позивача про те що, позивачка дізналася про Наказ ТОВ «МОПАС» №64 від 24.03.2022р. лише з ухвали Доманівського районного суду від 25.03.2025 року про закриття провадження у справі №475/349/24, не відповідає дійсності та спростовується відповідними доказами дослідженими в судовому засіданні. При цьому, необхідно зазначити, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі, такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18. Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ч.1 ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Положення КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Водночас, поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Доводи позивача про необізнаність про існування Наказу на дату звернення до суду із вказаним позовом, судом відхиляються, оскільки змін у зв`язку з цим до КЗпП України в частині строків, визначених статтею 233 цього Кодексу, внесено не було, крім того повністю спростовується доказами дослідженими в судовому засіданні. Як встановлено судом, позивач не надав доказів того, що не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ТОВ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» № 64 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками ТОВ «МОПАС» від 24.03.2022 року. Таким чином, за відсутності законних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд враховує норми закону про те, що застосовується позовна давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але процесуальні строки для звернення до суду спливли, суд відмовляє у позові через сплив строку за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів, зокрема позиції суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц). Враховуючи вищевикладене, судом встановлено підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем заявлено позов після спливу строку передбаченого ч.1 с т.233 КЗпП України, судом не знайдено підстав для його поновлення, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, який передбачений ч. 1 ст. 233 цього Кодексу. Позовні вимоги про стягнення з ТОВ "Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій" заборгованості по заробітній платі за період вимушеного прогулу в сумі 279300 гривень не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, в задоволенні якої судом відмовлено. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed