Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У серпні 2025 року ТОВ «ФК Гефест» звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку із невиконанням рішення суду у розмірі 102990,83 грн, судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.10.2008 між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №1001-008/08Ф. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 01.03.2010 між банком та [PERSON] укладено договір поруки. Позивач зазначає, що він як кредитор виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Заборгованість за вказаним договором стягнута із відповідачів у судовому порядку, однак боржники не виконала судове рішення у повному обсязі. З огляду на це позивач вважає, що має право стягнути з відповідачів солідарно суму інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 03 листопада 2025 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Водночас, відповідачі ухвалу судді від 03 листопада 2025 року про відкриття провадження не отримали, оскільки надіслана судом на їх адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Також суд здійснив виклик відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідачі заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не подали. Позивачу копія ухвали судді про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи доставлена до його електронного кабінету. Від позивача будь-яких клопотань, заяв до суду не надходило. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просив розглядати справу за його відсутності за правилами спрощеного позовного провадження, не заперечував проти ухвалення судом заочного судового рішення. Процедура здійснення судових викликів та повідомлень врегульована главою 7 ЦПК України. За змістом п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18зазначив, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Оскільки справа призначена судом до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться. Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд встановив таке. 17.10.2008 року [PERSON] уклав з АКБ «Правекс-Банк» кредитний договір №1001-008/08Ф. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 01.03.2010 між банком та [PERSON] укладено договір поруки. Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 13 жовтня 2016 року задовольнив частково позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії у загальному розмірі 285103,75 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 24.10.2016. Відповідно до вказаного рішення, суд встановив, що 17 жовтня 2008 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та [PERSON] укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1001-008/08Ф, за умовами якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в національній валюті у відповідності до графіка ліміту кредитування зі сплатою 24,99% річних для споживчих цілей та сплати страхових платежів за договорами заставного майна. 01.03.2010 між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, відповідно до п.1.2 якого кредит надається Позичальникові строком з 17 жовтня 2008 року до 10 листопада 2008 року зі сплатою 24,99 відсотків річних, з 11 листопада 2008 року по 22 вересня 2009 року зі сплатою 27,99 відсотків річних, з 23 вересня 2009 року по 17 жовтня 2017 року зі сплатою 24,99 відсотків річних. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору, 01 березня 2010 року між ПАТ КБ «Правекс-банк» та [PERSON] укладено договір поруки, за яким поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що випливають із кредитного договору. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 20.08.2020 замінив стягувача з АТ «Правекс-Банк» на правонаступника ТОВ «ФК «Гефест». Згідно зі змістом цієї ухвали суду, 26.05.2017 між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008, укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] , перейшло до ТзОВ «ФК «Авістар». 19.12.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення прав вимоги №20191219, відповідно до якого ТОВ «ФК «Авістар» відступило свої права вимоги за договорами кредиту, а ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008, укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 25 вересня 2023 року задовольнив позов ТОВ «ФК «Гефест» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 10.05.2020 по 09.05.2023. Київський апеляційний суд постановою від 25.03.2024 змінив рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.09.2023 та виклав резолютивну частину рішення суду першої інстанції у новій редакції, задовольнив частково позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» до [PERSON] , [PERSON] , стягнув з відповідачів на користь позивача за період з 10.05.2020 по 23.02.2022 інфляційні втрати у сумі 48808,99 грн та 3 проценти річних у сумі 14967,97 грн, судовий збір у сумі 536,00 грн з кожного. Нормативно-правове обґрунтування. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. З матеріалів справи суд встановив, що у спірних правовідносинах відповідачі мають перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло із кредитного договору від 17.10.2008 року, що підтверджується рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у справі №381/4472/15-ц про стягнення з відповідача солідарно з поручителем на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії у загальному розмірі 285103,75 грн. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 20.08.2020 замінив стягувача з АТ «Правекс-Банк» на правонаступника ТОВ «ФК «Гефест». Зміст вказаної ухвали суду свідчить, що 26.05.2017 між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008, укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] , перейшло до ТзОВ «ФК «Авістар». 19.12.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення прав вимоги №20191219, відповідно до якого ТОВ «ФК «Авістар» відступило свої права вимоги за договорами кредиту, а ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008, укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] . Отже, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у справі №381/4472/15-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед кредитором. Крім цього, невиконання боржником обов`язку, який виник на підставі судового рішення, та існування цього зобов`язання у спірний період (з 30.03.2017 по 09.05.2020) також підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 25.03.2024 про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та 3 проценти річних за період з 10.05.2020 по 23.02.2022. Зміст вказаного судового рішення свідчить про те, що станом на 2022 рік боржники не виконали рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у справі №381/4472/15-ц, отже це рішення було невиконане і протягом періоду часу з 10.05.2020 по 23.02.2022. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). За цих обставин суд висновує, що у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку суму процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у справі №381/4472/15-ц. У постанові від 04 червня 2019 року (справа №916/190/18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Крім цього, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №758/5318/23. Вказані висновки Верховного Суду є релевантними до спірних правовідносин та підлягають застосуванню судом під час вирішення цієї справи. Отже, у цій справі між сторонами виник спір щодо стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду (на підставі ст. 625 ЦК України). При цьому суд враховує, що таке право наявне у кредитора до моменту його усунення. З огляду на викладене суд вважає вимоги позову обґрунтованими. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги, а на відповідача обов`язок їх спростування у разі незгоди з ними. Докази, що спростовують позовні вимоги та розмір заборгованості відповідача у спірних правовідносинах, суду не надано. З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, враховуючи, що матеріали справи містять належні докази того, що відповідач не виконав рішення суду, суд приходить до висновку про те, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню у судовому порядку інфляційні втрати та 3% річних за період з 30.03.2017 по 09.05.2020 у зв`язку з невиконанням судового рішення. Отже, наявні правові підстави для задоволення позову. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн з кожного. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач у позовній заяві зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження заявлених витрат на правничу допомогу до позовної заяви надано: договір про надання правої допомоги, акт виконаних робіт, довіреність. Згідно з відомостями акту виконаних робіт, адвокат надав послуги сукупний розмір яких становить 12000,00 грн. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15). Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу суд враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір ? обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved