Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-02 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , просять визнати недійсним Договір дарування укладений 15.12.2023 між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарована), посвідчений Серкізовською Тетяною Леонідівною, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №976. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] . Після його смерті Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Олексишин З.З. 20.03.2022 заведено спадкову справу за №08/2023, номер у спадковому реєстрі 70410199. Померлий з 21.10.1999 перебував в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , актовий запис № 1341. [PERSON] (дружина покійного [PERSON] ) з однієї сторони та [PERSON] (дочка [PERSON] від першого шлюбу) з другої сторони, 15.12.2023 уклали Договір дарування, відповідно до умов якого Дарувальник безоплатно передав у дарунок, а Обдаровувана безоплатно прийняла в дарунок нежитлове приміщення, стоматкабінету [ADDRESS] загальною площею 146,6 кв.м. Згідно із п. 1.2. Договору вбачається те, що нерухоме майно належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 27.05.2014, індексний номер - 22202143, а право власності на вказане нежитлове приміщення, стоматкабінету зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.05.2014 за № 5800942, РНОНМ-370386961101. Тобто, нежитлове приміщення було набуло [PERSON] 27.05.2014 у період перебування в шлюбі із [PERSON] , а відтак, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і повинно було увійти у спадкову масу після смерті останнього. Позивачі письмової згоди на укладення Договору дарування від 15.12.2023 не надавали, а про наявність вказаного Договору дізнались лише в червні 2025 року. Тому, вважають, що є підстави для визнання договору недійсним. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.07.2025 вжито заходів забезпечення позову. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 30.10.2025 суд ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явилися, їх представник звернувся в суд із заявою, в якій просив розглядати справу в їх відсутності. Відповідачі повідомлялися належним чином про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися, не повідомили про причини неявки, відзиву на позов не надали. Тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд постановив проводити заочний розгляд справи. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] помер [INFO] , що видно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у тернопільському районі Тернопільської області Західного регіонального управління Міністерства юстиції. Відповідно до довідок Приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Олексишина Зіновія Зіновійовича від 12.05.2023 №56/02-14 та від 09.07.2023 №73/02-14 та витягу про реєстрації спадкової справи від 23.03.2023, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу за № 08/2023, номер у спадковому реєстрі 70410199, із заявами про прийняття спадщини 20.03.2023 зверталася дочка спадкодавця [PERSON] , та із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя звернулася колишня дружина спадкодавця [PERSON] . Згідно аркуша 9 паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що 21.10.1999 останнім було зареєстровано шлюб із [PERSON] , актовий запис № 1341. Як видно із договору дарування від 15.12.2023, який посвідчений Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Тетяною Леонідівною, який зареєстровано в реєстрі за № 976, [PERSON] безоплатно передала [PERSON] у дарунок стоматкабінет [ADDRESS] загальною площею 146,6 кв.м. Згідно із пунктом 1.2. Договору вбачається те, що нерухоме майно належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційного службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 27.05.2014, індексний номер - 22202143. Право власності на вказане нежитлове приміщення, стоматкабінет зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.05.2014 за № 5800942, РНОНМ-370386961101. Як видно із свідоцтва про право на спадщину від 22.04.2024, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишином З.З., [PERSON] - дружина спадкоємця спадкує частку в тому числі з врахуванням частки від якої відмовився в її користь син спадкодавця [PERSON] , дочки - [PERSON] та [PERSON] - по частці майна, спадкове майно - частки в статутному капіталі ТОВ «Камінський Тімбер Енд Венірз». Рішенням господарського суду Тернопільської області від 11.12.2023 у справі №921/430/23 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Розрахунково-кліринго-консалтингова Компанія "АВС-Реєстр", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Цумань" суд ухвалив - визнати недійсним договір дарування акцій Приватного акціонерного товариства "Цумань" від 06.03.2023, який укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу Львівської області Легедою М. М. від 22.07.2022, яка зареєстрована в реєстрі за № 594, 595, з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Розрахуноково - кліринго - консалтингова Компанія "АВС - Реєстр" списати із депозитарного рахунку [PERSON] 2181716 цінних паперів у розмірі 68,4267 % у Приватному акціонерному товаристві "Цумань" та зарахувати на депозитарний рахунок [PERSON] [NUMBER] цінних паперів у розмірі 68,4267 % у Приватному акціонерному товаристві "Цумань". У цій справі суд встановив порушення прав позивачів, як спадкоємців померлого [PERSON] при відчуженні його майна. Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 21.10.1999. У період шлюбу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційного службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 27.05.2014 набула у власність нерухоме майно - приміщення стоматкабінету [ADDRESS] загальною площею 146,6 кв.м. Відповідачами не спростовано презумпцію спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно, яке набуте за час шлюбу, тому, суд вважає, що вказане приміщення було спільною сумісною власність подружжя [PERSON] та [PERSON] . У частині першій статті 1216 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частиною першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У частині першій статті 1261 ЦК України визначено коло осіб, які відносяться до першої черги спадкоємців за законом, а саме це діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). У частині першій статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України). Оскільки [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилася спадщина на все майно, яке йому належало на час смерті, в тому числі і на частку у спільній сумісній власності - приміщення стоматкабінету [ADDRESS] загальною площею 146,6 кв.м, незважаючи на те, що право власності на вказане приміщення було зареєстроване за його дружиною [PERSON] . Як видно із досліджених доказів, за життя [PERSON] заповіту не посвідчував, а тому, спадкування відбувається за законом, і спадкоємцями першої черги є [PERSON] - дружина спадкоємця спадкує частку в тому числі з врахуванням частки від якої відмовився в її користь син спадкодавця [PERSON] та дочки [PERSON] та [PERSON] - по частці майна. Отже, вказані спадкоємці за законом мають право на спадкування, в тому числі і частки у спільній сумісній власності приміщення стоматкабінету [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Частина перша статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. З матеріалів справи вбачається, що позивачі не були сторонами оспорюваного правочину. Поряд із цим, вони є доньками померлого [PERSON] та прийняли спадщину після його смерті, отже, мають право на спадкування за законом. Тому, суд доходить висновку про те, що у спірних правовідносинах позивачі є заінтересованими особами, які, в силу вимог частини третьої статті 215 ЦК України, набули право на звернення до суду з цим позовом, оскільки спірний правочин унеможливлює реалізацію ними свого цивільного права, а саме права на спадкування майна після смерті їх батька. За загальним правилом частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, становить 1/2 майна, підлягає виділу та не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя (стаття 70 Сімейного кодексу України). Водночас заслуговує на увагу пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у якому зазначається, що «частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду, а для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця». З наведеного вбачається, що презумпція рівності часток у праві спільної власності може бути спростована договором або рішенням суду лише за життя співвласників. Після смерті одного зі співвласників вона стає неспростовною. Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що в разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Як уже зазначалося, після смерті одного з подружжя спадщина відкривається тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, а частка іншого з подружжя в об`єкті, що є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У зв`язку із тим, що на момент укладення правочину інший з подружжя - [PERSON] помер, тому, в цьому випадку не може застосовуватися правила частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, відповідно до яких при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, а наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину та презюмується. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд доходить висновку, що укладенням договору дарування 15.12.2023 нежитлового приміщення, стоматкабінету № 5 по [ADDRESS] порушено права позивачів, як спадкоємців частини приміщення, якого належала померлому на праві спільної сумісної власності подружжя. Отже, їх право підлягає захисту, шляхом визнання недійсним договору дарування від 15.12.2023, який посвідчений Серкізовською Тетяною Леонідівною, приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, в частині дарування частини нежитлового приміщення, стоматкабінету [ADDRESS] . При цьому, суд вважає, що дарування інших частини приміщення не порушує прав позивачів, оскільки спадщина відкрилася тільки на частку у спільній власності [PERSON] , яка становить частину. Отже позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Позивачем понесено судові витрати зі сплати судового збору на суму 1816,80 (1211,20+605,60) гривень. Оскільки судом частково задоволена вимога немайнового характеру, з відповідачів в користь позивачів слід стягнути 908,40 грн судового збору, а саме з кожного відповідача кожному позивачу по 227,10 грн.

Outcome: partial