Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 30755,68 грн безпідставно набутих коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2023 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/9808/21 було ухвалено стягнути з ВСП «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 30755 грн. 68 коп. 28 лютого 2024 року ВСП «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» на виконання вищевказаного рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року виплатив [PERSON] 30755,68 грн середнього заробітку за час відсторонення від роботи. Проте, 24 вересня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду постановлено рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2023 року скасувати; ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову [PERSON] до ВСП «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити, а 08 січня 2025 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. В зв`язку з наведеним, на підставі статті 1212 ЦК України, просить позов задовольнити. 07 листопада 2025 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. Відповідач по справі належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, проте відзив суду не подав. Згідно з вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі частини 8 статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги статей 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 листопада 2023 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/9808/21 за позовом [PERSON] до Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалено: позов задовольнити; скасувати наказ директора Відокремленого структурного підрозділу Технологічний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу "Національний лісотехнічний університет України» № К-165 від 08.11.2021 року в частині відсторонення від роботи [PERSON] ; стягнути з Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 30755 грн. 68 коп.; визначена сума заробітку підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; стягнути з Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. /а.с.21-30/. 28 лютого 2024 року ВСП «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» на виконання вищевказаного рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року виплатив [PERSON] 30755,68 грн середнього заробітку за час відсторонення від роботи, що підтверджується платіжними інструкціями № 58 та 62 /а.с.45,49/. 24 вересня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду постановлено: апеляційну скаргу Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» задоволити; рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2023 року скасувати; ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову [PERSON] до Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж Національного лісотехнічного університету України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити /а.с.14-20/. 08 січня 2025 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишено без змін /а.с.3-13/. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15. Із матеріалів справи вбачається, що спірна сума 108801,40 грн. була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини [NUMBER] щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України). Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення. Таким чином, чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконаних судових рішень стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Для цієї категорії справ не має значення, в якому порядку ухвалене те рішення, яким було скасовано інше виконане рішення. При цьому, винятком з цього правила становлять випадки, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. З аналізу вищенаведених правових норм убачається, що інститут повороту виконання судових рішень не є абсолютним та має певні обмеження. У справі, що переглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду. Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Аналіз статей 444, 445 ЦК України вказує на те, що вони є нормами процесуального права і присвячені визначенню правових особливостей повороту виконання в окремих категоріях справ. При цьому, тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що позови про повернення безпідставно набутого майна, є конструкцією матеріального права, а відтак не можуть бути застосовані у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення. Хоча по своїй суті такий позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними правовими нормами. Таким чином, встановивши, що грошові кошти в сумі 30755,68 грн. були набуті [PERSON] на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав в даному випадку є звернення позивача до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, і тому підстав для задоволення позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України відсутні. Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22). Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити. Беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, суд вважає, що судовий збір, який мав бути сплачений позивачем у розмірі при подані позову в розмірі 3028 грн, слід стягнути з останнього. На підставі наведеного та

Outcome: approved