Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 01.11.1982 № 1095 є користувачем та основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] разом зі своєю сім`єю: дружиною та дітьми. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка зазначає, що після смерті свого чоловіка [PERSON] вона переоформила особовий рахунок на своє ім`я та стала наймачем квартири, а її члени родини - належними користувачами, зокрема онук [PERSON] , [INFO] . Відповідно до даних про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 19.04-06/54614/2025 від 23.09.2025 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . З 2016 року відповідач у квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в кімнаті немає, взагалі квартирою він не цікавиться. Вказані обставини підтверджуються актом про непроживання особи за місцем реєстрації та свідками. Позивачка вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він вже не є членом сім`ї, виселившись з нього добровільно та не маючи наміру в майбутньому проживати в ньому вже понад рік. У зв`язку із збереженням за колишнім членом сім`ї права користування кімнатами та реєстрації його проживання у них, вона позбавлена можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які враховуються в залежності від зареєстрованих за даною адресою осіб. Ухвалою суду від 18.11.2025 відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28.11.2025 закрито підготовче провадження у справі і призначений судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Коренко Т. В., належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися. Представник позивачки подала заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову. Представник Миколаївської міської ради, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засдіання, не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 01.11.1982 № 1095 [PERSON] та членам його родини: дружині [PERSON] , синам [PERSON] , [PERSON] надана у користування квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 13.01.2010 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Зі змісту свідоцтва № [NUMBER] , виданого начальником відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради слідує, що на підставі рішення виконкому міської ради № 308 від 25.03.2011 про переоформлення, відкрито рахунок на [PERSON] на житлову площу, яку вона займає, що складається з трьох кімнат, житлова площа 38,6 кв. м по [ADDRESS] , з правом укладення договору житлової площі. Рахунок, який було відкрито на [PERSON] , закрито. [PERSON] , який є сином [PERSON] та [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 29.06.2016 Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Відповідно до витягу про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 23.09.2025 № 19.04-06/54614/2025 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] (позивачка) та [PERSON] , який є онуком позивачки та сином померлого [PERSON] . Відповідно до акту про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, складеного 26.08.2025, [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) засвідчують те, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2016 не проживає громадянин [PERSON] . Паспортні дані осіб, які склали акт, засвідчив голова правління ОСББ «Лазурний 10А» Кротюк 26.08.2025. Згідно зі ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] 17.12.2025 подав заяву, в якій позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Отже, оцінюючи наведені докази в їх сукупності, визнання позову відповідачем, суд дійшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , без поважних причин. В судовому засіданні не встановлені обставини, що свідчать про наявність перешкод у проживанні [PERSON] за вказаною адресою. Таким чином, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved