Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 03.11.2025 надійшов зазначений позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за договором у загальному розмірі 41 515,00 грн та судові витрати, що складаються з понесених витрат на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача Ткаченко М.М. (наказ про переведення на посаду директора від 31.05.2024 № 30/К/ТР, а.с. 55) у позовній заяві зазначила, що Відповідач уклав кредитний договір від 24.08.2021 № 103417147 з Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі ТОВ «МІЛОАН»). За умовами названого договору Відповідач отримав кошти, проте не надав своєчасно та у повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості згідно з умовами цього Договору. Надалі названий Кредитор відступив право вимоги за цим договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»), який, у свою чергу, відступив право вимоги за згаданим договором Позивачеві. У зв`язку з цим Відповідач, як стверджено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість у загальному розмірі 41 515,00 грн, що включає таку заборгованість: 5 000,00 грн заборгованості за основним зобов`язанням («тіло» кредиту); 36 515,00 грн за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. Після виконання вимог частин шостої восьмої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 13.11.2025 відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, строки для подання інших заяв по суті справи, за клопотанням Позивача витребувано з Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (далі АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК») докази, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 09.12.2025, надалі відкладене на 06.01.2026 через неявку Відповідача до суду. У судові засідання 09.12.2025 та 06.01.2026 представник Позивача не з`явився, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджено довідками про доставку електронного листа, а також направленням судової повістки на поштову адресу; у позовній заяві викладене клопотання про розгляд справи за відсутності представника Позивача, проти ухвалення судом заочного рішення в справі не заперечують. Відповідач у судові засідання 09.12.2025 та 06.01.2026 також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, що поверталися без вручення з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 113), а також шляхом розміщення оголошень про його виклик у судові засідання на офіційному вебсайті Володарського районного суду Київської області вебпорталу Судової влади України (а.с. 122-123). За наведених обставин Відповідач, місце фактичного проживання (перебування) якого невідоме, вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою їх місця проживання з отриманням відмітки на повістках про відсутність особи за цієї адресою (пункт 2 частини сьомої, пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України), а також шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному вебсайті Судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України). Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених положень статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до норм статей 3, 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Таке декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, зокрема, з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Згідно з вимогами пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (зі змінами), особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою; у разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором; за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Строки виконання особою обов`язку щодо декларування/реєстрації свого місця проживання визначені в пункті 5 названого Порядку. З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Водночас згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві, вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що між Позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 № 10-01/2023 (а.с. 30-35), за умовами якого Позивачеві відступлено права грошових вимог, зокрема, до Відповідача за Договором про споживчий кредит від 24.08.2021 № 103417147, укладеного з ТОВ «МІЛОАН», що підтверджено копіями названого Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 № 10-01/2023/01 (а.с. 30-35), а також Акту зарахування зустрічних однорідних вимог, Актів прийому-передачі Реєстру Боржників, відповідним Витягом з цього Реєстру (а.с. 41-42, 43, 44, 45-47, 48). У свою чергу право вимоги до Відповідача за згаданим кредитним договором перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на підставі, відповідно, Договору факторингу за № 30-11-65, укладеного з ТОВ «МІЛОАН» 30.11.2021, що підтверджено копією цього Договору (а.с. 9-13) і копіями Актів приймання-передачі Реєстру Боржників, Витягу з цього Реєстру (а.с. 19, 20, 21-23, 24). На підтвердження наявності кредитної заборгованості Відповідача суду було надано копію Договору про споживчий кредит за № 103417147, укладеного 24.08.2021 між згаданим ТОВ «МІЛОАН» в особі генерального директора Вініченка О.В., з одного боку, та Відповідачем [PERSON] , [INFO] , з іншого боку (а.с. 25-29). Цей Договір підписано Відповідачем із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (V59492, а.с. 25); ідентифікуючи Відповідача відомості (прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, номер паспорта, адреса проживання, електронної пошти, номер телефону) наведено у преамбулі та в розділі 10 зазначеного Договору, а також в Анкеті-Заяві Відповідача на надання кредиту за № 103417147 від 24.08.2021 (а.с. 29, 67). Разом з тим, на підтвердження наявності електронного підпису Відповідача під зазначеним кредитним договором одноразовим ідентифікатором «V59492» суду надано також копію довідки ТОВ «МІЛОАН» про ідентифікацію (а.с. 73), яка не містить ані означення суб`єкта (особи), якому було адресовано цю довідку, ані дату її видачі, ані реєстраційного номера чи інших ідентифікуючих офіційний документ реквізитів. У зв`язку з цим суд не бере до уваги цю довідку як неналежний і недопустимий доказ підтвердження підписання Відповідачем договору, проте виходить виключно з відомостей, зазначених у договорі. За умовами названого вище Договору про споживчий кредит Кредитодавець надає Позичальникові (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 5 000 грн; строк кредитування 30 днів (з 24.08.2021 до 23.09.2021); за користування кредитними коштами нараховуються відсотки за фіксованою ставкою у розмірі 15,00 грн в грошовому виразі, які нараховуються за ставкою 0.01 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом; тип процентної ставки фіксована; комісія за надання кредиту 0,00 грн.; умови пролонгації строку дії Договору передбачені в пункті 2.3 та обмежені 60 днями. Детальна інформація щодо виконання Відповідачем кредитного зобов`язання наведена у Графіку платежів за договором про споживчий кредит (Додаток № 1 до Договору, а.с. 52), у Паспорті споживчого кредиту № 103417147 (Додаток № 2 до Договору, а.с. 66) та Відомостях про щоденні нарахування та погашення (а.с. 75-76). На підтвердження переказу коштів Відповідачеві у день укладення зазначеного вище кредитного договору 24.08.2021 у розмірі 5 000,00 грн суду надано копію відповідної квитанції № 28afee37-fe2b-4a83-893c-ea94f8bd05a4_637654019335404054 (а.с. 74), що також підтверджено інформацією, наданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на виконання ухвали суду від 13.11.2025 в частині витребування доказів за клопотанням Позивача, до якої додано виписку по рахунку Відповідача (а.с. 115-117). Відповідач жодного разу не здійснив платежі на погашення кредитної заборгованості, що підтверджено копіями Розрахунків заборгованості ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за станом на 10.01.2023 (а.с. 7) та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за станом на 13.10.2025 (а.с. 8). Таким чином, Відповідач не надав своєчасно та в повному обсязі грошові кошти для погашення його заборгованості згідно з умовами кредитного договору. Тому Відповідач має перед Позивачем, до якого перейшло право вимоги за Договором, заборгованість у загальному розмірі 41 515,00 грн, що включає заборгованість за основним зобов`язанням («тілом» кредиту) у розмірі 5 000,00 грн та за нарахованими процентами, як вказано «на дату відступлення права вимоги», у розмірі 36 515,00 грн. Проте, перевіряючи правильність нарахування відсотків за користування кредитом, суд виходить з розміру наданого кредиту (5 000,00 грн), визначеної Договором відсоткової ставки 0.01 % за кожний день користування кредитом у межах 30-денного строку кредитування (0,50 грн х 30 = 15 грн), а також стандартної (базової) процентна ставка 5 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом за користування кредитом у межах строку пролонгації, що обмежений 60 днями (250 грн х 60 = 15 000 грн), що загалом становить 15 015,00 грн + 5 000,00 грн основного боргу = 20 015,00 грн. та цілком відповідає розрахунку, викладеному у доданих до позовної заяви Відомостях про щоденні нарахування та погашення (а.с. 75-76). Підстави, розмір і строки для продовження нарахування Відповідачеві додатково відсотків у розмірі ще 21 500,00 грн, на переконання суду, не обґрунтовано стороною Позивача та, відповідно, не підтверджено належними і допустимими доказами. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ухвалі суду від 13.11.2025 про відкриття провадження у цій справі сторонам було роз`яснено засади цивільного судочинства, зокрема положення статті 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (а.с. 105). Згідно з частиною першою статті 509, частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому за положеннями частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо ж сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливості, а так само і порядок вчинення електронних правочинів, зокрема й кредитних договорів, тобто із застосуванням згаданих інформаційно-комунікаційних систем визначено Законом України «Про електронну комерцію», зокрема статтею 11 цього Закону. За визначенням пунктів 5, 7 частини першої статті 3 названого Закону електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; а електронний правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Відповідно до норм частин третьої, шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; такий договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Така відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: а) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; б) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; в) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено можливість використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання електронного правочину. Таким електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 цього Закону). При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію; одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 названого Закону). Отже, електронний підпис у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт відповідного товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений (висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 03.02.2023 у справі № 757/22453/20, від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21). Крім того, Верховний Судом неодноразово зазначалося на правильності ідентифікації (верифікації) відповідного суб`єкта електронної комерції (Позичальника за кредитним договором) в інформаційній системі з використанням його особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти (зокрема, постанова від 31.01.2024 у справі № 671/1832/20). Первісний кредитор (ТОВ «Мілоан») є фінансовою установою. Тому, зважаючи на норми Закону України «Про платіжні послуги», зокрема статті 31, інформація відповідного платіжного сервісу (платіжної системи), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити. З огляду на це надана Позивачем копія квитанції від 24.08.2021 № 28afee37-fe2b-4a83-893c-ea94f8bd05a4_637654019335404054 (а.с. 74), що містить інформацію про перерахування коштів на банківську картку та у сукупності з іншими доказами, такими як укладений договір і розрахунок заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів Відповідачу. Враховуючи, що платіжні операції в даному випадку здійснювалися через небанківську платіжну систему, відтак, названа вище квитанція є належним первинним документом, що підтверджує транзакцію про перерахування 5 000,00 грн Відповідачеві. Таке перерахування коштів підтверджено, як зазначалось, витребуваною ухвалою суду від 13.11.2025 інформацією АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» та випискою по рахунку Відповідача (а.с. 115-117), яка є належним і допустимим доказом кредитної заборгованості (зокрема, постанови Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15, від 30.11.2022 у справі № 214/6975/15). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Частинами першою, другою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. При цьому Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За загальним визначенням правонаступництво це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого; правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні; його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути, зокрема, відповідний договір, на підставі якого воно виникло (зокрема, постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1972/17). Відповідно до статті 512 ЦК України підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Так, зокрема, згідно зі статтею 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України); заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). Зважаючи на усе викладене, суд вважає, що Відповідач порушив умови Договору про споживчий кредит від 24.08.2021 № 103417147, укладеного з ТОВ «МІЛОАН», право вимоги за яким згідно з відповідними Договорами факторингу перейшло до Позивача; не виконав взяті на себе грошові зобов`язання, а заявлений Позивачем до стягнення розмір заборгованості за основним зобов`язанням та процентами, але в межах строку кредитування і 60 денного строку пролонгації, відповідає визначеним зазначеним Договором умовам, що підтверджено належними і допустимими доказами, а відтак наявні підстави для задоволення позову частково. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково і стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованості за Договором про споживчий кредит від 24.08.2021 № 103417147 у загальному розмірі 20 015,00 грн, що включає заборгованість за «тілом» кредиту в розмірі 5 000,00 грн та нараховані відсотки за ставкою 0.01 % за кожний день у межах 30-денного строку кредитування (0,50 грн х 30 = 15 грн) та за стандартною (базовою) ставкою 5 % за кожний день користування кредитом у межах строку пролонгації 60 днями (250 грн х 60 = 15 000 грн); у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір та професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (48,21 %). Вирішуючи питання щодо стягнення з Відповідача на корись Позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у постанові від 06.11.2024 у справі № 547/581/21 констатував, що положення частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України дає право суду, лише за клопотанням іншої сторони, тільки зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладено на сторону, яка заявила таке клопотання, а не на суд. За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Наведені вище висновки є релевантними на сьогодні і викладені також у постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 361/10208/23. Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн. Позивач надав суду копію договору про надання правничої допомоги від 01.07.2024 № 01-07/2024, укладеного між Позивачем та адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с. 57-59), Прайс-лист названого адвокатського об`єднання з переліком та вартістю послуг (а.с. 61), Заявка на надання юридичної допомоги від 01.09.2025 № 2490 (а.с. 62), а також Витяг з Акту № 14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) з детальним описом робіт (наданих послуг), витраченого часу, вартістю наданих послуг з урахуванням вартості години часу (а.с. 63). Відповідачем [PERSON] відзиву із запереченням позовних вимог, зокрема й щодо співмірності судових витрат, суду не подавалось. Тому з огляду на наведені докази та відсутність заперечень Відповідача суд дійшов до висновку, що вимога Позивача про стягнення на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню. Відтак, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судові витрати у загальному розмірі 8 881,44 грн (48,21 % від заявлених 18 422,40 грн), що включають витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що розгляд справи здійснено за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (частина друга статті 247 ЦПК України). Відповідно до статей 15, 16, 509, 525, 526, 626, 629, 639, 1054, 1077 Цивільного кодексу України, статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статей 8, 12 Закону України «Про споживче кредитування» та

Outcome: partial