Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. В період часу з 01 червня 2011 року до 14 серпня 2023 року позивачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у будинку, розташованому за адресою : [ADDRESS] , який належав останньому на праві приватної власності. [INFO] у позивачки та [PERSON] народилася спільна дитина донька [PERSON] , в свідоцтві про народження якої, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був зроблений на підставі ст.135 СК України, тобто за вказівкою матері. Таким чином батьком зазначено [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , яку [PERSON] має намір прийняти, оскільки проживала разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка, вони вважали себе подружжям, мали спільні права та обов`язки, вели спільний побут, виховували доньку, утримували її. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, з підстав викладених вище. У вступному слові зазначила, що їй відомо, про те, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який на момент його смерті не був розірваний. Позивачка вважає, що даний факт не є перешкодою для задоволення її позовних вимог. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно і належним чином шляхом направлення на їх адресу, підтверджену довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру, рекомендованого листа, який повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а рішення ухвалити відповідно до вимог чинного законодавства. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до паспорта громадянина України серії - [NUMBER] , виданого Чугуївським РВ УМВС України в Харківській області 21 травня 2012 року, [PERSON] народилася [INFO] в с. Ков`яги Валківського району Харківської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 16.06 2012 року. Згідно домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , за зазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ( далі мовою оригіналу) «свидетельства о заключении брака серии [NUMBER] , [PERSON] , родившийся 16 марта 1962 г. в с.Большетроицкое Шебекинского района Белгородской области и гражданка [PERSON] , родившаяся 2 марта 1965 г. в с.Большетроицкое Шебекинского района Белгородской области заключили брак 21 V-1983 г., о чем в книге реестрации актов о заключении брака 1983 года мая месяца21 числа проиведена запись №7. После заключения брака присвоеньі фамилии: мужу [PERSON] , жене [PERSON] ». Відповідно до довідки від 09.07.2024, виданого вуличним комітетом №2 Чугуївської міської ради Харківської області, [PERSON] зареєстрована та фактично проживала з 2011 року за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] , [INFO] та [PERSON] до його смерті у 2023 році. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 червня 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , в місті Чугуєві Харківської області, мати: [PERSON] , батько: [PERSON] Згідно актового запису про смерть №689 від 17 серпня 2023 року [PERSON] [INFO] (причина смерті повішення). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що померлий [PERSON] був її рідним братом, а відповідачка [PERSON] є його донькою. Позивачка [PERSON] проживала з [PERSON] з 2011 року по день його смерті, а саме до [INFO] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку [ADDRESS] . За життя [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] від якого подружжя мали трьох дітей. Станом на зараз шлюб між ними не розірвано. Про це завжди було відомо позивачці [PERSON] . Дружина [PERSON] - [PERSON] тривалий час фактично не проживала з ним. Вона виїхала на територію росії і там померла. Однак офіційних відомостей щодо її смерті немає . Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що такі справи розглядаються якщо: відповідно до закону, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язане з подальшим вирішенням суперечки про право. Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Звернення до суду після смерті особи, коли вона вже позбавлена можливості висловити свою волю, вимагає від заявника підвищеного стандарту доказування, оскільки встановлення такого факту без належних доказів створює ризик втручання у спадкові права інших осіб та порушує принцип правової визначеності. Суд не може підміняти реальні сімейні відносини припущеннями або суб`єктивним сприйняттям сторін, оскільки сім`я це не лише емоційний зв`язок, а насамперед юридично значимий союз, який має проявлятися у діях, відповідальності та спільних рішеннях. Відповідно до статті 21 Сімейного кодексу України, шлюб є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрованим у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Зміст статей 3, 21, 24, 74 СК України у системному зв`язку свідчить про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не може суперечити існуванню чинного зареєстрованого шлюбу, оскільки це призводило б до фактичного визнання паралельних сімейних відносин, що не узгоджується з принципами сімейного права України. Окрім того суд враховує правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 522/1914/16-ц, у якій зазначено, що «перебування особи у зареєстрованому шлюбі з іншою особою виключає можливість визнання факту проживання однією сім`єю з третьою особою у розумінні статті 74 СК України», а також Постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 712/11061/17, де вказано, що «наявність чинного шлюбу свідчить про відсутність у особи статусу вільного суб`єкта для створення інших сімейних відносин, які б породжували юридичні наслідки». Судом встановлено, що весь період часу, на який посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, померлий [PERSON] за життя перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою - [PERSON] , шлюб у встановленому законом порядку розірваний не був. Дана обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечується, як самою позивачкою так і допитаною в судовому засіданні свідком [PERSON] , яка є рідною сестрою померлого. При цьому, суд відхиляє доводи позивача про фіктивність шлюбу між [PERSON] та [PERSON] оскільки ці доводи не підтвердженні рішенням суду про визнання шлюбу недійсним, як того вимагає ст. 40 ч. 2 СК України. Суд зазначає, що сам факт існування нерозірваного шлюбу померлого [PERSON] з іншою особою не лише ставить під сумнів, але виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю з позивачкою у розумінні Сімейного кодексу України. За таких умов будь-які особисті, побутові або навіть тривалі стосунки між позивачкою та померлим не можуть бути прирівняні до сімейних, оскільки вони не могли породжувати взаємних подружніх прав та обов`язків, не могли створювати правового режиму сім`ї, не могли конкурувати з чинним зареєстрованим шлюбом. Допущення протилежного означало б фактичне визнання правової допустимості полігамних сімейних відносин, що прямо суперечить засадам сімейного законодавства України. Таким чином позовні вимоги [PERSON] є юридично неспроможними, такими, що суперечать нормам сімейного права та не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судового збору суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із судового збору. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір є обов`язковим платежем, який справляється за подання до суду позовної заяви та інших процесуальних документів. Суд звертає увагу, що факт відкриття провадження у справі не звільняє особу від обов`язку сплати судового збору, якщо така особа не має передбачених законом пільг або судом не було ухвалено рішення про відстрочення чи розстрочення його сплати. Судовий збір є не формальним реквізитом доступу до правосуддя, а інструментом процесуальної дисципліни, покликаним забезпечити добросовісне користування правом на судовий захист. Ігнорування обов`язку його сплати перетворює судовий процес на односторонній ризик для держави, що суперечить засадам справедливого балансу між правом особи на звернення до суду та обов`язком нести витрати, зумовлені таким зверненням. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що суд зобов`язаний вирішити питання судового збору незалежно від результатів розгляду справи, а його несплата підлягає стягненню з відповідної сторони. Таким чином, з огляду на відмову в задоволенні позову та відсутність доказів сплати судового збору або звільнення від нього, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору з позивача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved