Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У грудні 2024 року Публічне акціонерне товариство «Національна Акціонерна Страхова Компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта», Товариство) звернулось до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації у розмірі 59123,26 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.12.2023 між [PERSON] та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено договір №УБ-1668517 добровільного страхування, предметом якого виступило страхування транспортного засобу марки «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] . 16.02.2024 о 19 год. 30 хв. по проспекті Берестейському, 10, у місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , та транспортного засобу «Fiat Doblo», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У своїй позовній заяві позивач вказував, що 19.02.2024 до нього звернуся власник застрахованого транспортного засобу із заявою щодо виплати суми страхового відшкодування, у зв`язку із вказаною вище дорожньо-транспортною пригодою. На виконання умов договору добровільного страхування 04.03.2024 Товариство, виходячи із авто-товарознавчого дослідження, на підставі відповідного страхового акту та розрахунку страхового відшкодування до нього, здійснило виплату суми страхового відшкодування в розмірі 59123,26 грн. Таким чином, до позивача на підставі статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги на отримання від винної особи компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику застрахованого автомобіля «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.02.2024. Відтак, враховуючи той факт, що відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодувати позивачеві матеріальні збитки, то останній змушений був звернутися до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути зі [PERSON] понесені витрати на виплату страхового відшкодування у розмірі 59123, 26 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат у справі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 березня 2025 року матеріали позовної заяви ПАТ «НАСК «Оранта» до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації було передано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2025 для розгляду цивільної справи №367/12950/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заява про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, або ж повідомлення про адресу іншого місця проживання, від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції на адресу його місця проживання рекомендованим листом з повідомленням, який повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Згідно постанов Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі №759/14068/19, від 30 листопада 2022 року у справі №725/486/22, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «НАСК «Оранта» підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що 06.12.2023 між ПАТ «НАСК «Оранта» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу №100-38, відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] . Страховим ризиком, зокрема, визначено пошкодження автомобіля. Дійсна вартість транспортного засобу становить 440000 грн, страхова сума 440000 грн. Умовами виплати страхового відшкодування з врахування зносу. Крім того, вигодонабувачем у даному договорі вказана [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, 16.02.2024 о 19 год. 30 хв. по проспекту Берестейському, 10, у місті Києва сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого позивачем транспортного засобу «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , та транспортного засобу «Fiat», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача у результаті чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року по справі №761/8033/24 [PERSON] було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього відповідне адміністративне стягнення. Згідно описової частини вказаної постанови суду, 16.02.2024 о 19 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Fiat», д.н.з. [NUMBER] , на проспекті Берестейському, 10, у місті Києві, не був уважним, не вибрав безпечної швидкості, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду. Своїми діями [PERSON] порушив пункти 2.3 Б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки згадана вище постанова суду набрала законної сили, то згідно положень частини четвертої статті 82 ЦПК України вона має преюдиціальне значення та відповідно уважається, що вина відповідача у скоєнні наведеної вище ДТП та завданні власнику пошкодженого транспортного засобу збитків встановлена та не потребує доведення. З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2024 володілець застрахованого транспортного засобу звернувся до позивача із заявою про страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, де повідомив про страховий випадок - виниклу дорожньо-транспортну пригоду, а також просив здійснити виплату суму страхового відшкодування на особистий рахунок. 04.03.2024 ПАТ «НАСК Оранта» були складені страховий акт №К-24-29-2911/1 та розрахунок суми страхового відшкодування, виходячи з протоколу огляду транспортного та калькуляції вартості відновлювальних робіт, відповідно до яких сума страхового відшкодування з урахуванням зносу та франшизи була визначена у розмірі 59123,26 грн. На підтвердження факту виплати вигодонабувачу за договором добровільного страхування суми страхового відшкодування в розмірі 59123,26 грн в матеріали справа надана копія відповідної платіжної інструкції №12377 від 04.03.2024. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 29.04.2024 та 01.07.2024 направлялися на адресу відповідача регресна та досудова вимоги. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що внаслідок виплати ним страхового відшкодування у розмірі 59123,26 грн, до нього перейшло право вимоги до відповідача в частині сплаченої суми страхового відшкодування. Так, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту в тому числі є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди. Зі змісту позовних вимог та матеріалів справи убачається, що виниклі між сторонами правовідносини врегульовані положеннями глави 67 ЦК України та Законом України «Про страхування». Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Як передбачено частиною першою статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до вимог частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно положень пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Таким чином, ЦК України передбачає три види страхування, а саме особисте, майнове та страхування відповідальності. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Як убачається з матеріалів справи, позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до позивача, як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою-четвертою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Таким чином, беручи до уваги те, що судовим розглядом було установлено той факт, що ПАТ «НАСК «Оранта» виконало свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завданих збитків у повному обсязі, то суд приходить до висновку, що сплачена позивачем на користь потерпілої особи сума матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП в розмірі 59123,26 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку суброгації. Натомість, належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених у позові, а також доказів погашення заборгованості, пов`язаної з виплатою страхового відшкодування, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн.

Outcome: approved