Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Городенківської міської ради Івано-Франківської області та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] , належав колгоспному двору, головою якого був її тато [PERSON] відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 07.04.1990. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житлове господарство по [ADDRESS] не зареєстроване. Для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] була виділена земельна ділянка площею 0,2500 га. Згідно технічного паспорта житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», господарських будівель і споруд. Відповідно до звіту про оцінку майна ЕТВО «Придністров`я» ринкова вартість житлового господарства по [ADDRESS] становить 166 290 грн. [PERSON] помер [INFO] . За життя, 13 травня 2002 року, [PERSON] склав заповіт, яким розпорядив позивачці все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, все, що належало йому і на що він за законом матиме право. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Луківської сільської ради Городенківського району 13.05.2002 та зареєстрований у реєстрі за № 62. На час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав у господарстві сам. З метою реалізації своїх спадкових прав позивачка звернулася до Городенківської районної державної нотаріальної контори, де за її заявою була заведена спадкова справа № 319 від 24.03.2009. 19.09.2014 позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належні батькові земельні ділянки. З постанови державного нотаріуса від 12.03.2025 про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що нотаріус відмовила позивачці у видачі документів на спадщину за заповітом на житлове господарство через реєстрацію спадкового житлового господарства, як колгоспний двір, без визначення часток його членів. Колгоспний двір припинений 15 квітня 1991 року, з введенням в дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. У житловому будинку за адресою [ADDRESS] станом на 15.04.1991 були зареєстровані та проживали: голова сім`ї [PERSON] , його дружина [PERSON] , їхній зять [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , заповітного розпорядження на випадок своєї смерті не залишила. На день смерті [PERSON] у господарстві разом з нею був зареєстрований та проживав чоловік [PERSON] , який фактично прийняв спадщину. Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] , заповітного розпорядження на випадок своєї смерті не залишив. Позивачка, будучи спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до приписів ст.1268 ЦК України. Спадкове житлове господарство обліковувалося як колгоспний двір та належало батькам позивачки. Після смерті мами спадщину прийняв батько, який склав на користь позивачки заповіт. Однак, оформити свідоцтво про право на спадщину на житлове господарство в нотаріальній конторі за заповітом позивачка не може через реєстрацію господарства, як колгоспний двір без визначення часток його членів, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.11.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивачка 26.11.2025 подала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі, зазначивши, що позов підтримує повністю. Городенківська міська рада через систему «Електронний суд» 06.10.2025 надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради за наявними в матеріалах справи документами, рішення просить прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.5 Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди у період з 31.01.1966 по 19.01.1996 регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. і втратила чинність від 19.01.1996 на підставі наказу Держитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56. Зазначена інструкція передбачала державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 07 квітня 1990 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 45 від 20 березня 1990 р., вбачається, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS] , дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . У [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] , що стверджується довідкою № 7-210 від 21.05.2025, виданою Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Те, що нерухоме майно, яке знаходиться по [ADDRESS] належить голові колгоспного двору [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 07.04.1990 на підставі рішення цього ж виконкому № 45 від 20.03.1990, реєстровий № 160, свідчить також копія інформації про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 82383, виданої 11.11.2024 ОКП «КМБТІ» згідно архівних даних станом на 31.12.2012. Верховний Суд у постановах від 03 травня 2022 року в справі № 520/5386/15-ц, від 22 листопада 2023 року в справі № 689/1693/20 та ін. зазначив, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 зазначеного Закону щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша статті 112 ЦК Української РСР). У частині другій статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 454/1187/17-ц). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працювали у міжгосподарських організаціях, відносилися до суспільної групи колгоспників. Копіями витягів з погосподарських книг Луківської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки, виданих Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, підтверджується, що суспільна група господарства, розташованого по [ADDRESS] , - колгоспний двір, членами колгоспного двору були: - у 1986-1990 роках (особовий рахунок № [NUMBER] ): голова сім`ї [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] , [INFO] ; зять [PERSON] , [INFO] , вибув 30.05.1986 у с. Остриня Тлумацького району, прибув у с. Лука у січні 1990 року, зовсім вибув у лютому 1990 року під господарський № 157; дочка [PERSON] , [INFO] , вибула 30.05.1986 у с. Остриня Тлумацького району, прибула у с. Лука у січні 1990 року, зовсім вибула у лютому 1990 року під господарський № 157; внука [PERSON] , [INFO] , вибула 30.05.1986 у с. Остриня Тлумацького району, прибула у с. Лука у січні 1990 року, зовсім вибула у лютому 1990 року під господарський № 157; внука [PERSON] , [INFO] , прибула у с. Лука у січні 1990 року, зовсім вибула у лютому 1990 року під господарський № 157; - у 1991-1995 роках (особовий рахунок № [NUMBER] ): голова сім`ї [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] , [INFO] ; зять [PERSON] , [INFO] , прибув 04.08.1991, зовсім вибув [INFO] . Проте, у погосподарських книгах за 1986-1990, 1991-1995 роки допущені помилки у даті народження [PERSON] та вказано, що вона [INFO] , в той час, як правильною датою її народження є [INFO] , та у даті народження [PERSON] , де вказано, що він [INFO] , в той час, як правильною датою його народження є [INFO] , про що свідчить довідка № 7-427, видана 06.11.2025 Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Інформація, зазначена у погосподарській книзі Луківської сільської ради за 1991-1995 роки, підтверджується також копією довідки № 7-451 від 21.11.2025, виданої Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли введений в дію Закон України «Про власність», у зв`язку з чим правового значення буде мати належність членів до колгоспного двору саме на цю дату. Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Станом на 15.04.1991 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: голова сім`ї [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 7-210, виданою 21.05.2025 Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. З наведеного слідує, що житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/2 кожному, як членам колишнього колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні. Член колгоспного двору [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 68 років у с. Лука Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 23 від 09 листопада 1994 року, що стверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25 квітня 2025 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] померла до 01.01.2004, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно ст. 524 згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею проживав та був зареєстрований чоловік [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 7-212 від 21.05.2025, виданою Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Те, що [PERSON] , 1920 р.н., та [PERSON] , 1926 р.н., були подружжям свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 02 липня 1964 р. виконавчим комітетом Луківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 14 від 02 липня 1964 р. Позивачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копіями: повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 листопада 2025 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, з якого слідує, що при реєстрації народження [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », актовий запис № 2 від 17 січня 1950 р.; свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 06.06.1976 відділом ЗАГСу, з якого вбачається, що [PERSON] у зв`язку із укладенням шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 554 від 06 червня 1976 р. [PERSON] заповіту не вчиняла, що стверджується копією витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 82798407, виданого 07.10.2025 Городенківською державною нотаріальною конторою. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та дочка - позивачка [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] судом не встановлено. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON] , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, однак не звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 82636429, виданою 23.09.2025 Городенківською державною нотаріальною конторою, та копією витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 82798397, виданого 07.10.2025 Городенківською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася. Дочка спадкодавця - позивачка [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняла, оскільки фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном та у строк, визначений ч.2 ст.549 ЦК УРСР, не подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Враховуючи вищенаведене, право на спадкування на все спадкове майно [PERSON] одержав [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області, що належали їй, як члену колишнього колгоспного двору, яку успадкував [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, однак документи на дану частку спадкового майна не оформив. Ч.1 ст.534 ЦК УРСР визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За заповітом, посвідченим 13.05.2002 секретарем виконкому Луківської сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 62, [PERSON] , житель с. Лука Городенківського району Івано-Франківської області, належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на час смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в т.ч. земельну ділянку, майновий пай, які розміщені в с. Лука, а також земельний пай заповів своїй дочці [PERSON] за такою угодою, що вона утримуватиме його до смерті. Заповіт чинний, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 43770753 (номер в реєстрі нотаріальних дій 62), що стверджується копією витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 19129144, виданого 25.03.2009 Городенківською районною державною нотаріальною конторою. [PERSON] помер [INFO] у віці 88 років у с. Лука Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 6 від 23 березня 2009 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 березня 2009 року Луківською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Оскільки [PERSON] помер після [INFO] , у вказаних правовідносинах суд застосовує норми Цивільного кодексу України 2003 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст. ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; інших зареєстрованих осіб не було, що стверджується довідкою № 7-213 від 21.05.2025, виданою Луківським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Із копії спадкової справи № 319/2009, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що позивачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті тата [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини по заповіту (24.03.2009). Копією Витягу № 19129195 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 25.03.2009 Городенківською районною державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 46628691 (номер у нотаріуса 319), спадкодавець - [PERSON] , дата смерті: [INFO] . Спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Того, хто пережив подружжя, у померлого немає. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Позивачка [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті тата [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, 19.09.2014 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки у с. Лука Городенківського району. Їй державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори 19.09.2014 видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстровані в реєстрі за № 1225 та за № 1227, на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Луківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, площею 0,2506 га, кадастровий номер 2621682000:06:001:0243, та площею 0,1661 га, кадастровий номер 2621682000:05:001:0309, що належали померлому на підставі Державних актів на право власності на земельні ділянки серії ІФ № 024072 та серії ІФ № 024073. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , 1/2 частки якого належали йому, як члену колишнього колгоспного двору, а 1/2 частки успадкована ним після смерті дружини [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом, однак до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на дану частку спадкового майна [PERSON] не звертався. Підставою звернення позивачки [PERSON] до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області № 306/02-31 від 12 березня 2025 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] з посиланням на те, що вищезгадане господарство відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в цьому господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені. З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , виготовленого станом на 06.11.2024, вбачається, що житловий будинок споруджено в 1965 році, господарські будівлі та споруди - в 1965, 1970, 1980, 1990, роках. Ринкова вартість житлового будинку літ. «А», загальною площею 72,3 кв, житловою площею 39,9 кв з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вищевказаною адресою, станом на 23.07.2025 становить 166290 грн, що стверджується копією звіту про вартість майна, складеного ЕТ-ВО «Придністров`я». Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виділена земельна ділянка площею 0,2500 га, про що свідчить довідка № 7-211 від 21.05.2025, видана Луківським старостинським округом Городенківської міської ради. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набув чинності 03.08.2004, державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 443733850, сформованої 16.09.2025, вбачається, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Досліджені судом докази підтверджують, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був [PERSON] відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 07.04.1990. Враховуючи, що членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були [PERSON] та його дружина [PERSON] , тому даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/2 кожному. [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, успадкував після смерті дружини [PERSON] 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , однак до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на дану частку спадкового майна не звертався. Крім того, йому належала 1/2 частка у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що, з урахуванням спадщини, становить цілий житловий будинок. Згідно ч.3 ст.1296 ЦПК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивачка [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті батька [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, фактично стала власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частки членів бувшого колгоспного двору у ньому не визначені, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дане нерухоме майно. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінивши зібрані у справі докази, правомірність набуття позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав та в обсязі, наведеному в мотивувальній частині рішення. На підставі ст.ст. 112, 120, 121, 123, 524-526, 529, 534, 548, 549, 560, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 392, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1241, 1268-1270, 1296, 1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: approved