Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на свою користь матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 57 857 грн. 33 коп., моральну шкоду у розмірі 70 000 грн. 00 коп., витрати, пов`язані з транспортно-товарознавчою експертизою у розмірі 6 000 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 грудня 2023 року, о 14 годині 46 хвилин, в м. Кривий Ріг, Саксаганський район, проспект Гагаріна, 17, за участю транспортного засобу «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , під керуванням позивача та тролейбусу, н/з №654, маршрут №24, під керуванням водія [PERSON] відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль позивача отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.02.2024 року по справі №214/9910/23, встановлено вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також було накладено на нього адміністративне стягнення. Позивач звернувся до експерта з транспортно-товарознавчих досліджень Чивчиша О.П. для проведення транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, нанесеного транспортному засобу «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , за проведення якого позивачем було сплачено 6000 грн. та, за результатами проведення якого згідно змісту висновку транспортно-товарознавчого дослідження №Д6/12/23 від 20.12.2023 року, матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 07 грудня 2023 року складає 57 857 грн. 33 коп., який позивач і просить стягнути на свою користь. Разом з тим, позивач також просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду, що полягає у пережитому в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди нервовому стресі, емоційній напрузі, тривозі. Позивач відчуває моральні переживання з приводу настання негативних наслідків в результаті дорожньо-транспортної пригоди та подальшої необхідності витрачати час на вирішення спору у суді. Також, зазначено, що дружина позивача перебувала на пасажирському сидінні транспортного засобу «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , безпосередньо поруч із місцем зіткнення. Унаслідок настання цієї дорожньо-транспортної пригоди, його дружина зазнала сильного емоційного потрясіння, пережила шоковий стан, глибокий психологічний дискомфорт, відчуття страху, тривоги за власне життя та здоров`я, а також за життя і здоров`я свого чоловіка. Так, завдану моральну шкоду позивач оцінює у 70 000 грн. 00 коп. Також, позивач просив стягнути на його користь понесені витрати на проведення експертного дослідження в сумі 6000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Ухвалою суду від 26.05.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого убачається, що відповідач не спростовує факту ДТП, яка сталась 07 грудня 2023 року та внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб зазнав пошкоджень. Між тим, вказує, що висновок експерта був зроблений з порушенням вимог законодавства та просить суд не брати його до уваги як належний доказ у справі та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди. Заявлений розмір шкоди у сумі 63 857 грн. 33 коп. є необґрунтованим, оскільки ґрунтується виключно на односторонньо отриманому документі, який не відповідає вимогам закону до форми, змісту та порядку отримання експертного висновку, і не підтверджений жодним іншим допустимим доказом. Висновок експерта №Д6/12/23 не лише був складений без участі відповідача, але й не містить необхідних реквізитів, передбачених ст. 102 ЦПК України, що ставить під сумнів його правову силу. Більше того, позивач не довів фактичних витрат на ремонт, не надав жодного фінансового документа, який би підтверджував сплату зазначеної суми чи хоча б її частини. Таким чином, заявлені до стягнення кошти є гіпотетично розрахованими, а не реально понесеними збитками. За відсутності доказів, що саме така сума була фактично витрачена або є неминучою для відновлення пошкодженого майна, відшкодування є неправомірним. У такій ситуації компенсація теоретичного розрахунку не слугує цілі відновлення порушеного становища позивача, а навпаки, створює ризик безпідставного збагачення, що прямо суперечить статті 1192 Цивільного кодексу України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 70 000 грн. 00 коп., то відповідач вважає, що ці вимоги необґрунтовані та безпідставні, оскільки в матеріалах справи відсутні усі ключові передумови, які могли б довести моральну шкоду. Представник позивача, у свою чергу, надала до суду відповідь на відзив, згідно якої вважає, що висновок експерта був зроблений відповідно до вимог чинного законодавства, виконаний особою, уповноваженою на проведення такого роду експертиз, натомість відповідач не надав до суду доказів на спростування вартості відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля. Інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивач є власником автомобіля марки «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] (а.с.10 зі зворот. боку-11). Як убачається з матеріалів справи та зі змісту постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.02.2024 року по справі про адміністративне правопорушення №214/9910/23, яка набрала законної сили 20 лютого 2024 року, о 14 год. 46 хв., в м. Кривий Ріг, Саксаганський район, проспект Гагаріна, 17, водій [PERSON] керував тролейбусним вагоном, н/з 654, маршрут №24, не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , який зупинився попереду. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а.с.11 зі зворот. боку-12). Зазначеною вище постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.02.2024 року по справі про адміністративне правопорушення №214/9910/23, яка набрала законної сили, водія тролейбусу [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП., накладено на нього адміністративне стягнення (а.с.11 зі зворот. боку-12). Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Згідно з Висновком експерта транспортно-товарознавчого дослідження №Д6/12/23 від 20.12.2023 року, виконаного на замовлення позивача судовим експертом Чивчишем О.П., за проведення якого позивачем було сплачено 6 000 грн. 00 коп., розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , складає 57 857 грн. 33 коп. (а.с.13-26). Судовий експерт Чивчиш О.П. направляв на адресу КП «Міський тролейбус» повідомлення щодо направлення їх представника для огляду транспортного засобу «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , після ДТП, яка сталася 07 грудня 2023 року. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Отже, відповідно до положень ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міський електричний транспорт» міський електричний транспорт - це складова частина єдиної транспортної системи, призначена для перевезення громадян трамваями, тролейбусами, поїздами метрополітену на маршрутах (лініях) відповідно до вимог життєзабезпечення населених пунктів; об`єкти міського електричного транспорту - рухомий склад, контактні мережі, тягові підстанції, колії трамвайні та метрополітену, а також споруди, призначені для забезпечення надання транспортних послуг. Відповідно до положень ст. 1, 13 Закону України «Про міський електричний транспорт» обов`язок утримування рухомого складу (трамвайні вагони, тролейбуси, вагони метрополітену) та інших об`єктів міського електричного транспорту (контактні мережі, тягові підстанції, колії трамвайні та метрополітену, а також споруди, призначені для забезпечення надання транспортних послуг) у належному стані покладається на перевізника - юридичну особу, яка в установленому законодавством порядку надає транспортні послуги, здійснюючи експлуатацію та утримання об`єктів міського електричного транспорту. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про міський електричний транспорт» до складу міського електричного транспорту входять підприємства, що надають транспортні послуги, об`єкти міського електричного транспорту, системи електропостачання та зв`язку, будівлі та службові приміщення. Вимоги до технічного стану, обслуговування, ремонту об`єктів міського електричного транспорту та їх охорони встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про міський електричний транспорт» технічний і санітарний стан рухомого складу, який працює на маршрутах (лініях), та інших об`єктів міського електричного транспорту повинен відповідати вимогам Правил дорожнього руху, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, Правил технічної експлуатації метрополітену, а також нормам у цій сфері. Згідно з пунктом 2.5 Правил експлуатації трамвая і тролейбуса, затверджених Наказом Міністерства юстиції України за №36 від 03.02.2020 року, підприємства здійснюють свою діяльність відповідно до Законів України «Про дорожній рух», «Про транспорт», «Про міський електричний транспорт» та інших нормативно-правових актів у сфері міського електричного транспорту. До основних функцій підприємств відносяться, зокрема, здійснення експлуатації об`єктів, споруд, систем, обладнання і устаткування відповідно до вимог нормативно-правових актів, цих Правил та технічної документації; проведення технічного обслуговування та ремонту рухомого складу, інших об`єктів, систем електропостачання та зв`язку, обладнання та устаткування міського електричного транспорту. Так, підприємства, які здійснюють діяльність з надання послуг із перевезення електротранспортом та утримують відповідні об`єкти міського електротранспорту є володільцями джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії яких (джерел підвищеної небезпеки) може бути завдана шкода майну фізичної або юридичної особи. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право; договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, з огляду на вищезазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, яку було завдано в результаті ДТП, що відбулась за вини водія КП «Міський тролейбус» [PERSON] , який не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем позивача. При цьому, суд погоджується із наданими позивачем та зазначеним вище Висновком експерта транспортно-товарознавчого дослідження №Д6/12/23 від 20.12.2023 року, виконаного на замовлення позивача судовим експертом Чивчишем О.П., за проведення якого позивачем було сплачено 6 000 грн. 00 коп., а відтак і з розміром встановленого позивачу матеріального збитку, завданого як власнику автомобіля марки «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , у розмірі 57 857 грн. 33 коп. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У ч. 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Так, доводи представника відповідача про те, що наданий позивачем висновок є неналежним доказом, суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позовних вимог, оскільки вказаний висновок наданий з дотримання встановленої ЦПК процедури судовим експертом, який в установленому законом порядку отримав кваліфікацію судового експерта-автотоварознавця з правом проведення транспортно-товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу» та має стаж роботи з 1996 року. Окрім того, вказаний висновок разом із позовною заявою та іншими долученими до неї документами був доведений до відома відповідача, який вправі був ініціювати подання клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою спростування результатів зазначених у наданому позивачем вказаному вище висновку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Згідно ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Між тим, сторона відповідача не скористалась своїм правом та не порушувала клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою спростування результатів наданого позивачем зазначеного вище висновку, тобто доказів на спростування визначеного розміру матеріального збитку завданого позивачу не надано, а відтак ці обставини не були спростовані в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Таким чином, суд погоджується із визначеною позивачем сумою матеріальних збитків, що підлягає відшкодуванню на його користь у розмірі 57857 грн. 33 коп. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість подовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування спричинення моральної шкоди позивач посилався на ті обставини, що в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди він перебував у нервовому стресі, емоційній напрузі, тривозі, відчуває моральні переживання з приводу настання негативних наслідків в результаті дорожньо-транспортної пригоди та подальшої необхідності витрачати час на вирішення спору у суді, зазначав, що його дружина, яка на момент цієї дорожньо-транспортної пригоди перебувала на пасажирському сидінні транспортного засобу «Skoda Fabia», н/з [NUMBER] , унаслідок її настання зазнала сильного емоційного потрясіння, пережила шоковий стан, глибокий психологічний дискомфорт, відчуття страху, тривоги за власне життя та здоров`я, а також за життя і здоров`я свого чоловіка, тобто позивача у цій справі. Так, суд погоджується із зазначеними вище доводами позивача, позаяк вказані обставини в своїй сукупності свідчать про наявність в його житті негативних явищ та зниження якості його життя, що пов`язано з пошкодженням належного йому майна, однак разом з тим приходить до висновку про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з 70 000 грн. 00 коп. до 10 000 грн. 00 коп., який вважає, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості та не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його збагачення та при встановлених обставинах становитиме достатньо справедливу сатисфакцію. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, ураховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з урахуванням положень ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 534 грн. 67 коп. Разом з тим, вартість проведення транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, спричиненого позивачу, за проведення якого останнім було сплачено 6000 грн. 00 коп., відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, суд відносить до витрат, пов`язаних із розглядом справи і також стягує їх з відповідача на користь позивача. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Між тим, у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що надані докази понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи, унеможливлюють визнання заявлених витрат обґрунтованими, реальними та необхідними. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано: договір №09-04/25 про надання правничої допомоги від 09.04.2025 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого адвокат надає правничу допомогу клієнту з приводу стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, вчиненої 07 грудня 2023 року за участі клієнта та КП «Міський тролейбус», Акт №1 виконаних робіт від 12.04.2025 року, згідно з яким вартість таких послуг становить 10 000 грн. 00 коп. та яка включає в себе: вивчення та попереднє опрацювання матеріалів справи та правовий аналіз наявних у клієнта доказів й законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини для підготовки позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, вчиненого 07 грудня 203 року; консультування з приводу захисту цивільних прав клієнта у справі; збір доказів наявних у [PERSON] для формування правової позиції у справі; підготовка позовної заяви про стягнення з КП «Міський тролейбус» на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, вчиненого 07 грудня 2023 року; формування пакету документів та направлення його відповідачам та до суду, а також було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 12.04.2025 року, відповідно до якої [PERSON] на підставі Акту №1 від 12.04.2025 року та Договору №09-04/25 від 09.04.2025 року сплатив адвокату Гудимі Т.В. грошові кошти у розмірі 10 000 грн. 00 коп. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, враховуючи надані представником позивача докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, заперечення сторони відповідача щодо їх відповідності вимогам розумності, необхідності та співмірності, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмір 5 518 грн. 00 коп.

Outcome: partial