Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

26.11.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Миколаївського академічного художнього драматичного театру, про стягнення заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що до 29.08.2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час звільнення позивачу не було в повному обсязі виплачено всі кошти. Так, частину належної до виплати при звільнені заробітної плати в сумі 420,68 грн, позивачу було виплачено лише 30 жовтня 2025 року. Позивач наполягає, що при його звільненні відповідачем було порушено вимоги статті 116 КЗпП України, згідно з якою при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На думку позивача, вказана та документально доведена обставина невиплати усіх належних позивачу при звільненні сум, потягла за собою настання правових наслідків для відповідача у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, а саме обов`язок виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За розрахунками позивача, розмір належного йому до виплати відповідачем середнього заробітку весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 18343,60 грн, які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 26.11.2025 року матеріали справи передано для розгляду судді. Ухвалою судді від 27.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Миколаївського академічного художнього драматичного театру, про стягнення заробітної плати. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25.12.2025 року на 11:00 годин в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва (м. Миколаїв, вул. Захисників Миколаєва, 41/12, каб. № 11). Також вказаною ухвалою було витребувано у відповідача докази: наказ про звільнення [PERSON] з посади юрисконсульта Миколаївського академічного художнього театру з 29.08.2025 року та розрахункові листи [PERSON] за червень, липень та серпень місяці 2025 року, а також викликано для допиту в судовому засіданні свідків: [PERSON] ; [PERSON] . 27.11.2025 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково просить стягнути з Миколаївського академічного художнього драматичного театру суму компенсації від суми простроченного грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних в загальній сумі 7,20 грн. 27.11.2025 року позивачем подано до суду заяву про виклик свідків, в якій позивач просить суд викликати для допиту в судовому засіданні свідка [PERSON] (ім`я по батькові не відомі) провідного бухгалтера Миколаївського академічного художнього драматичного театру. 25.12.2025 року позивачем подано до суду додаткові пояснення в яких висловлені заперечення проти Акту від 15.10.2025 року «Про виявлення та виправлення бухгалтерської технічної помилки», який на думку позивача є суцільною фальсифікацією дат, подій та обставин, а також намагання за всяку ціну ввести суд в оману своєю фальсифікацію щоб уникнути відповідальності за свої протиправні дії. Позивач вважає, що відповідач на дату звільнення позивача - 29.08.2025 року вже знав, що підприємство має перед ним борг. З урахуванням наведеного позивач вважає, що суд, зуврахуванням всіх обставин справи, має в повному обсязі задовольнити позовні вимоги до відповідача. В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення R068032476469 (Ф.119) від 13.12.2025 року. З урахуваням положень статті 223 ЦПК України, справа розглядається за відсутності відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримав, наполягав на невідкладному розгляді справи без заслуховування свідків та без отримання доказів, які зазначені в ухвалі від 27.11.2025 року. Також позивач просив не розглядати його клопотання від 27.11.2025 року про виклик свідка [PERSON] та просив повернути без розгляду його заяву про збільшення позовних вимог від 27.11.2025 року. Наполягав на невідкладному розгляді справи в судовому засіданні. Протокольною ухвалою від 25.12.2025 року повернуто позивачу без розгляду його клопотання від 27.11.2025 року про виклик свідка [PERSON] та заяву про збільшення позовних вимог від 27.11.2025 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з досліджених судом доказів, позивач [PERSON] працював в Миколаївському академічному художньому драматичному театрі на посаді провідного юрисконсульта (0,5 ставки за зовнішнім сумісництвом) та наказом №161-К від 21.08.2025 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі особистої заяви звільнений із займаної посади 29 серпня 2025 року. Судом враховано надані позивачем докази, якими підтверджено, що при звільнені позивача, відповідачем з ним було проведено розрахунок не в повному обсязі. Так, остаточно виплата відповідачем всіх сум, що належать позивачу була проведена лише 30.10.2025 року - позивачу були виплачені 420,68 грн шляхом зарахування на рахунок позивача в АТ КБ "ПриватБанк". Як передбачено статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), даний кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. За положеннями статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статею 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Судом встановлено, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При цьому, відповідачем не надано доказів, які б відповідали критеріям наведеним в статтях 77-80 ЦПК України, та які б підтверджували повний розрахунок з позивачем при звільнені, або відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних при звільнені сум. Так, позивача було звільнено 29 серпня 2025 року, натомість виплата належних йому при звільнені сум, остаточно була здійснена лише 30.10.2025 року. Враховуючи, що при звільненні позивача відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18). Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням відроботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Таким чином, враховуючи, що при звільненні позивачки відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого необхідно обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами (далі Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який складає 18343,60 грн (44 робочих дні затримки розрахунку при звільнені, з 30.08.2025 по 30.10.2025 року Х 416,90 грн - середньоденного заробітку за два місяці, які передували звільненню). Суд зазначає, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц у пункті 87 зазначено, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Крім того, судом враховується позиція викладена ВП ВС в постанові від 8 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23, згідно з якою розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки потрібно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою ВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум В даній справі судом враховано як суму невчасно невиплаченої зарплати (420,68 грн), так і незначний проміжок між звільненням позивача та остаточним розрахунком (два місяці), а також поведінку роботодавця, який самостійно виявив недоплату, нарахував та виплатив заборгованість ще до звернення позивача до суду, а за такого суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 500,00 грн. Вказаний розмір відшкодування, на переконання суду, відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності. Враховуючи наведене вище, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 500,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому, з огляду на предмет спору, на доведеність позивачем порушення його трудових прав відповідачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн який є мінімальним та його сплата підтверджена платіжною інструкцією 1.417518001.1 від 25.11.2025 року.

Outcome: partial