Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

07.11.2025 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мушук В.В., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, з урахуванням заяви про усунення недоліків позову від 24.11.2025 року. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в лютому 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України та початком ведення повномасштабних військових дій на території України, [PERSON] , будучи вагітною, та [PERSON] вимушено змінили місце проживання, переїхавши до [ADDRESS] , за якою були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що 02.07.2022 року Шевченківським відділом ДРАЦС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) складено актовий запис № 586 та видано свідоцтво серії [NUMBER] . Після народження сина шлюбні відносини поступово припинилися, доволі часто між сторонами виникали сварки на побутовому підґрунті. Подружжя поступово втратило повагу один до одного. Тривалий час сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Наприкінці листопада 2022 року [PERSON] разом із сином переїхала проживати з квартири [ADDRESS] , де на даний час і проживає разом із малолітнім сином. Відповідач відмовляється допомагати в утриманні дитини, у зв`язку з чим на даний час позивач утримує сина самостійно. Враховуючи викладене, оскільки подальше збереження шлюбу між сторонами неможливе, позивач просить розірвати укладений між ними з відповідачем [PERSON] шлюб, який був зареєстрований 13.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 24.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Мушук В.В. надіслав до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, її представника та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що 13.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1614 (а.с.14). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 586 (а.с.15). Дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] , що не заперечується відповідачем. Будь-яких відомостей про те, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини суду не надано. Згідно статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. За вимогами статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнаєпозов , то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Згідно з ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст.150 СК України). Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при цьому розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно з частиною 4 ст.84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі викладених вимог законодавства України, беручи до уваги, що відповідач має обов`язок утримувати свого сина та визнав позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина у заявленому позивачем розмірі в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. З відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки від доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.11.2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у виді 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу в розмірі 605,6 грн, а інші 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 605,6 грн, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає, що в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, тому судовий збір в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved