Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ТОВ «НК Барель» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в сумі 49 894,17 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 167 291,28 гривень, а всього 217 185,45 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 01.12.2022 року по 03.03.2025 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «НК Барель», працюючи на посаді оператора заправних станцій 2 розряду автозаправочної станції №07. Наказом ТОВ «НК Барель» № 153/к від 27.02.2025 року його звільнено із займаної посади з 03.03.2025 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з роботи ТОВ «НК БАРЕЛЬ» не виплатило йому зароблені та належні при звільненні грошові кошти, що змусило звернутися до суду з цим позовом. У день звільнення - 03.03.2025 року відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. За період роботи з листопада 2024 року по лютий 2025 року виникла заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 49894,17 гривень, в тому числі за листопад 2024 року - 9 761,90 гривень, за грудень 2024 року 10 879,02 гривень, за січень 2025 року - 12261,04 гривень, за лютий 2025 року-16992,21 гривень, в тому числі компенсація за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.12.2023 року по 30.11.2024 року та за 06 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.12.2024 року по 03.03.2025 року в сумі 6 457,66 гривень. Крім того, ТОВ «НК Барель» не провів повний розрахунок при звільненні його з роботи, враховуючи те, що з моменту звільнення (03 березня 2025 року) до моменту настання шестимісячного строку з дня звільнення (03 вересня 2025 року) пройшло 183 робочих дні, з боржника підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 167291,28 грн. (914,16 гривень х 183 робочих днів), оскільки згідно з розрахунку сума нарахованої заробітної плати за січень 2025 року та лютий 2025 року становить 29253,25 гривень за 32 робочих дні, тому середньоденна заробітна плата складає 914,16 грн (29253,25: 32). Таким чином, на день звернення до суду заборгованість відповідача із виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні становить 217185,45 грн. ( 167291,28 грн + 49894,17 грн). Ухвалою судді від 11.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду поступила заява про розгляд справи за їх відсутності в якій вони вказали, що не заперечували щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач ТОВ «НК Барель» явку представника в судове засідання повторно не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом доставлення судових повісток до електронного кабінету. Згідно зі ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У ч. 2 ст. 247 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 05.01.2026 року не з`явилися, суд з дотриманням положень ч. 6 ст. 259 ЦПК України і ч. 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання 07.01.2026 року і на виконання вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення. У ч. 1 ст. 280 ЦПК України закріплено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У ст. 281 ЦПК України передбачено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Враховуючи той факт, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дачу, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився та не повідомив причин неявки, відзив на позов не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив провести заочний розгляд цієї справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Як вбачається із трудової книжки, позивач [PERSON] працював у ТОВ «НК Барель» на посаді оператора заправних станцій 2-го розряду АЗС №7 з 01.12.2022 року та був звільнений 03.03.2025 на підставі наказу від 27.02.2025 №153/к за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) (а.с.7). Відповідно до наказу директора ТОВ «НК Барель» Наталії Шундіної від 27.02.2025 №153/к (а.с.8) «Про звільнення з роботи» звільнено [PERSON] оператора заправних станцій 2 розряду АЗС №7, 03.03.2025 за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Бухгалтерії виплатити [PERSON] компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.12.2023 року до 30.11.2024 року та 06 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.12.2024 року до 03.03.2025 року. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки особовий рахунок працівника за 01.11.2024 по 30.04.2025 (а.с. 9), загальна сума заборгованості ТОВ «НК Барель» перед [PERSON] за період за листопад 2024 року по березень 2025 року станом на 30.04. 2025 року становить 44 971,04 гривень, якої виключено обов`язкові податкові платежі. При цьому, доказів виплати позивачу [PERSON] в день його звільнення 03.03.2025 заборгованості по заробітній платі відповідачем суду не представлено. Також, листом Південно-Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці (а.с.11) підтверджується наявність у ТОВ «НК Барель» перед [PERSON] станом на 26.03.2025 заборгованості з виплати заробітної плати за період роботи з листопада 2024 року до лютого 2025 року в сумі 43155,92 гривень, в тому числі за листопад 2024 року в сумі 9761,90 гривень, за грудень 2024 року 10 879,02 гривень, за січень 2025 року 9441 гривень, за лютий 2025 року 13084 гривень ( в тому числі компенсація за 18 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 6457,66 гривень). Зважаючи на наведені обставини суд приходить до переконання про те, що дійсно на даний час має місце затримка з вини відповідача виплата позивачу всіх сум, що належали йому в день звільнення, і така затримка є протиправною всупереч правовому положенню щодо їх виплати в день звільнення, а тому є підставною вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року включно в розмірі 43155,92 гривень, з якої виключено нараховані податки та збори. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений у ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Водночас, згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Згідно із абз. 4 п. 2 Порядку обчислення заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 даного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки №4 про середню заробітну плату (а.с.10) виданій [PERSON] , загальна сума доходу позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед її звільненням, а саме грудень-січень, становить 29253,25 гривень. А тому середньоденна заробітна плата, що підлягає застосуванню для обчислення середнього заробітку, становить 914,16 грн (29253,25 грн : 32 робочих дні згідно табелів використання робочого часу за січень 2025 року та лютий 2025 року). В спірному випадку періодом, впродовж якого за працівником [PERSON] зберігається середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні є період з 03.03.2025 року по 03.09.2025 року та складає 183 робочих дні, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 167291,28 гривень (914,16 х 183 = 167291,28). З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01.11.2024 по 03.03.2025 невиплачену заробітну плату в розмірі 43 155,92 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2025 по 03.09.2025 року, який не перевищує строк, встановлений ст. 117 КЗпП України, в розмірі 167 291,28 гривень. При цьому, у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021року в справі № 9901/407/19 зазначено, що системний аналіз п. 3 Порядку № 100 та п. 164.6 ст. 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 43 155,92 гривень, з якої виключено нараховані податки та збори, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 6-ти місяців, встановлений у ст.117 КЗпП України, в сумі 167291,28 гривень з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1675 гривень, який ним сплачено за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 431,55 гривень за вирішення майнової позовної вимоги про стягнення заробітної плати, від сплати якого позивач звільнений при зверненні з позовом до суду на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved