Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати неправомірними дії Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради щодо відмови [PERSON] у підготовці проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму неприватизованої квартири [ADDRESS] , яка оформлена листом № 3/16-1576 від 20.07.2022; визнати за [PERSON] право на користування неприватизованою квартирою [ADDRESS] ; визнати [PERSON] основним квартиронаймачем житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що Позивачем у повному обсязі було виконано умови, передбачені Порядком зміни умов договорів найму жилих приміщень, затвердженим рішенням виконкому міської ради № 389. Відповідно до пункту 7 вказаного Порядку, вичерпними підставами для відмови у наданні дозволу на зміну умов договору є надання неповного пакета документів або їх невідповідність встановленим вимогам, надання недостовірних відомостей, а також інші підстави, що не відповідають нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам. У разі прийняття рішення про відмову заявник має отримати офіційний лист від Департаменту з належним обґрунтуванням її причин. Проте Департаментом ДМР у листі від 20.07.2022 № 3/16-1576 про відмову у наданні дозволу на зміну умов договору найму неприватизованої квартири не було зазначено жодної з вищеперелічених підстав. Зокрема, Позивачем було надано повний пакет документів, які цілком відповідають вимогам Порядку, а наведені у них відомості є достовірними. Окрім того, відповідачем не було вказано жодних конкретних правових норм, яким би суперечило звернення Позивача. Така немотивована відмова є протиправною та безпосередньо порушує житлові права Позивача як особи, що безперервно та на законних підставах користується вказаним житловим приміщенням з 2006 року. Як член сім`ї померлого наймача квартири, Позивач має законне право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму замість попереднього наймача, що прямо передбачено частиною 2 статті 64 Житлового кодексу України. Оскільки положеннями статей 103 та 106 Житлового кодексу України встановлено, що у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем спір вирішується в судовому порядку, Позивач правомірно звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів задля усунення перешкод у реалізації його права на житло. Представником Дніпровської міської ради подано до суду пояснення, відповідно до яких вказано наступне. Відповідно до ст. 64, 106 ЖК України, право на визнання наймачем за раніше укладеним договором мають члени сім`ї наймача, які постійно проживали разом із ним та вели спільне господарство. Згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України та правовою позицією Конституційного Суду України (рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99), обов`язковою умовою для визнання особи членом сім`ї є факт спільного проживання, наявність спільного бюджету, спільних витрат на утримання житла та взаємна допомога. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів (статті 77, 80 ЦПК України), які б підтверджували реальність сімейних відносин із попереднім наймачем. У матеріалах справи відсутні докази наявності спільного бюджету, спільних витрат на харчування, купівлю майна або ремонт квартири. Сама лише реєстрація місця проживання Позивача у спірній квартирі, згідно з практикою Верховного Суду (постанови у справах № 471/601/17 та № 355/832/17), не є безумовним доказом фактичного проживання особи. Згідно з довідкою про склад сім`ї від 27.01.2022 року, у спірній квартирі, крім позивача, зареєстровані інші особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідно до ордера від 11.10.1972, право на житлову площу мають [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України, зміна умов договору найму можлива лише за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї. Позивачем не залучено зазначених осіб до участі у справі та не надано доказів їхньої згоди на визнання його одноосібним наймачем, що є самостійною підставою для відмови у позові. У наданих Позивачем документах наявні суттєві розбіжності, які не дозволяють ідентифікувати об`єкт спору: адреса: в ордері № 1409 зазначена [ADDRESS] , тоді як у позові заявлена вимога щодо [ADDRESS] . Площа: площа за ордером становить 32.15 кв. м, а за техпаспортом 43.3 кв. м. Рік будівництва: за даними техпаспорта будинок зведено у 1993 році, тоді як за даними балансоутримувача КЖЕП «Південне» будинок [ADDRESS] побудовано у 1970 році. Зазначені суперечності свідчать про те, що Позивач не довів належними доказами факт того, що ордер від 1972 року стосується саме тієї квартири, щодо якої заявлено позовні вимоги. Відмова Департаменту житлового господарства, викладена у листі від 20.07.2022 № 3/16-1576, є правомірною, оскільки позивачем не було подано документів, які б беззаперечно підтверджували його право на зміну умов договору найму відповідно до вимог Порядку № 389 та житлового законодавства України. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Згідно зі змістом ст. ст. 64, 106 ЖК України, право на визнання наймачем за раніше укладеним договором найму мають члени сім`ї наймача, які постійно проживали разом із ним та вели спільне господарство. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів ведення спільного господарства з наймачем ( [PERSON] ). У розумінні ст. 3 СК України та Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99, обов`язковою умовою є наявність спільного бюджету, спільних витрат на харчування, купівлю майна, участь у витратах на утримання житла та його ремонт. У матеріалах справи відсутні докази спільних витрат або письмових домовленостей про порядок користування приміщенням. Позивач не довів реальність сімейних відносин у розумінні практики Великої Палати Верховного Суду (постанова від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц). Сама по собі реєстрація місця проживання Позивача у спірній квартирі не є беззаперечним доказом його фактичного та постійного проживання. Ця позиція підтверджується постановами Верховного Суду від 27.02.2019 (справа № 471/601/17) та від 10.04.2020 (справа № 355/832/17). Довідка про реєстрацію не може замінити собою докази фактичного перебування особи у житловому приміщенні та виконання нею обов`язків щодо утримання житла. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 27.01.2022, у квартирі зареєстровані також [PERSON] (2006 р.н.), [PERSON] (2011 р.н.) та [PERSON] (1979 р.н.). Згідно з ордером від 11.10.1972, право на житлову площу мають також [PERSON] та [PERSON] . Позивачем не залучено цих осіб до участі у справі, попри те, що рішення може безпосередньо вплинути на їхні житлові права та обов`язки. Відповідач вказує на суттєві розбіжності в поданих Позивачем документах: адреса: в ордері № 1409 зазначено право на вселення до буд. [ADDRESS] , тоді як у позові заявлена вимога щодо буд. [ADDRESS] . За ордером площа становить 32,15 кв.м, за техпаспортом - 43,3 кв.м. У техпаспорті вказано 1993 рік, тоді як за даними балансоутримувача КЖЕП «Південне» будинок зведений у 1970 році. Зазначене унеможливлює висновок про те, що Позивач претендує на те саме приміщення, на яке видавався ордер. Представником позивача подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких вказано наступне. Позивач вважає заперечення Відповідача-2, викладені у відзиві на позовну заяву, необґрунтованими та такими, що суперечать встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства. Перш за все, слід зазначити, що обґрунтування правомірності рішення Департаменту житлового господарства іншими обставинами, ніж ті, що безпосередньо зазначені у листі № 3/16-1576 від 20.07.2022, є безпідставним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 826/17201/17, суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, новими мотивами, які не були покладені в основу самого рішення на момент його прийняття. Оскільки у листі-відмові Департамент посилався виключно на невизнання факту правонаступництва найму вітчимом Позивача через зміну балансоутримувача будинку, всі інші доводи Відповідача-2 щодо розбіжностей в адресі, площі та відсутності доказів проживання Позивача є процесуально недопустимими спробами змінити обґрунтування «заднім числом». Щодо ідентифікації житлового приміщення, то розбіжності між адресою в ордері 1972 року та позовній заяві зумовлені виключно рішеннями самої міської ради про перейменування вулиці Станція Фабрична на Енергетичну та зміну нумерації будинку з № 4 на [ADDRESS] . Це беззаперечно підтверджується відтисками штампів у паспорті померлого наймача [PERSON] , де дати зняття з реєстрації за старою адресою та реєстрації за новою збігаються (29.09.2006), а також матеріалами інвентарної справи БТІ. Різниця у площі квартири пояснюється уточненням лінійних розмірів сучасними приладами під час інвентаризації 2021 року, що згідно з Постановою КМУ № 406 не є реконструкцією. Крім того, доводи про незалучення заінтересованих осіб є неспроможними, оскільки [PERSON] помер ще у 1995 році, а всі інші повнолітні члени сім`ї, які фактично проживають у квартирі, надали свою письмову згоду на визнання Позивача наймачем. Позивач наголошує на неприпустимості застосування Відповідачем-2 концепції «негативного доказу» щодо факту проживання, адже Відповідач не надав жодних доказів зворотного, що суперечить принципу змагальності та висновкам Верховного Суду у справі № 917/1307/18. З огляду на вищевикладене, Позивач вважає, що відмова у зміні умов договору найму є протиправною та порушує його конституційне право на житло, а тому позовні вимоги на підставі статей 64 та 106 Житлового кодексу України підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву відповідно до якої просив розгляд справи проводити без їх участі, позов підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. 21 липня 2006 року [PERSON] , яка є матір`ю позивача, уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 17 на звороті). Згідно свідоцтвом про зміну імені вбачається, що [PERSON] , який є сином [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом серія [NUMBER] . [PERSON] на час укладення шлюбу з [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] , основним квартиронаймачем якої була [PERSON] . Після укладення шлюбу, [PERSON] та позивач, який є її сином, як члени сім`ї вселились до місця проживання її чоловіка [PERSON] , в квартиру [ADDRESS] . Основним квартиронаймачем квартири на час вселення до квартири була [PERSON] . Право на вселення та проживання в квартирі [PERSON] підтверджується ордером виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих № 1409 від 13.10.1972 (а.с. 18). Згідно цього ордеру також вбачається, що членом сім`ї основного квартиронаймача [PERSON] був також і її син [PERSON] . [PERSON] з 1972 року проживав в квартирі як член сім`ї основного квартиронаймача. У 2006 році після укладення шлюбу з [PERSON] продовжив проживати у квартирі, з нею та позивачем, як її сином. Також, згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 995 від 27.01.2022 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] був зареєстрований в квартирі з 29.09.2006 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в квартирі з 12.03.2009 року, а [PERSON] з 25.10.2011 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується його свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . У лютому 2022 року, позивач подав до Департаменту житлового господарства ДМР письмову заяву про зміну умов договору найму неприватизованої квартири. В 2022 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-1576 від 20.07.2022 року надано відповідь відповідно до якої відмовлено в підготовці проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму квартири та повернуто пакет документів, оскільки заявником не було надано документу на підтвердження набуття [PERSON] статусу наймача на законних підставах. Проте, після смерті основного квартиронаймача [PERSON] особовий рахунок на квартиру був переоформлений на її сина [PERSON] , що підтверджується випискою з рішення КЖЕП «Південне» (а.с. 18 на звороті) та довідкою про особистий рахунок ОСББ «Енергетичний 71» (а.с. 19). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.3 Житлового кодексу України житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4ст.9 ЖК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч.1ст.61 ЖК України). Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч.ч.1,2ст.106 ЖК України). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення частини першої статті 106 ЖК України свідчить, що для визнання наймачем іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (наведена правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.05.2018 у в справі №682/933/16-ц). У постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 у справі №6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що позивач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї наймача [PERSON] , постійно проживає в квартирі, будучі там зареєстрованою з 2009 року, як член сім`ї, з якими вів спільне господарство, слід вважати, що він набув рівного з наймачем права користування спірною квартирою. Суд зазначає, що наявні, на думку відповідача, невідповідності щодо кількості та площі житлових кімнат квартири не можуть бути підставою для відмови у визнанні права користування позивачів квартирою та зміні умов договору найму. Разом з тим, суд при вирішенні спору про визнання права користування та зміну умов договору найму не має підстав для висновків щодо відсутності або наявності самочинного переобладнання квартири, встановлення її площі та складових квартири. Таким чином, суд прийшов до висновку про визнання неправомірними дій Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради щодо відмови [PERSON] у підготовці проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму неприватизованої квартири [ADDRESS] , яка оформлена листом № 3/16-1576 від 20.07.2022 року, визнання за [PERSON] право на користування неприватизованою квартирою [ADDRESS] ; визнання [PERSON] основним квартиронаймачем житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved