Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

14 серпня 2025 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог позивачем [PERSON] зазначено, що: 05 жовтня 2018 року, відповідно до рішення Нетішинського міського суду від 05 жовтня 2018 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, водночас, дитина подружжя донька [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованою та проживає разом з позивачем [PERSON] по [ADDRESS] , що підтверджується відповідними витягами з Реєстру Нетішинської територіальної громади, відповідно, позивач [PERSON] самостійно несе всі обов`язки по утриманню та вихованню дитини, відповідач [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , за станом здоров`я та за віком є працездатним, і, займаючись підприємницькою діяльністю, має можливість працювати та здійснювати виплату аліментів на утримання своєї доньки [PERSON] , яка потребує належного розвитку та забезпечення харчуванням, одягом, речами, ліками, тощо, враховуючи, що зобов`язань щодо утримання інших осіб, в тому числі, інших неповнолітніх дітей, відповідач [PERSON] не має, як і не має будь-яких стягнень по виконавчим документам, що і слугувало підставою для звернення до суду з позовам, в інтересах дитини, так як приписи ст.141 СК України встановлюють рівність прав та обов`язків батьків стосовно дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, у зв`язку з чим, позивач [PERSON] , враховуючи положення ст.150 СК України, відповідно до яких батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] , аліменти на утримання дитини: доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. 20 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 20 серпня 2025 року (а.с.20), відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, з призначенням судового засідання. Сторони про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлені належним чином. У строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 20 серпня 2025 року, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надав, будь-яких клопотань з приводу руху та розгляду цивільного провадження до суду не скерував. У відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється, оскільки, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено: відповідно до рішення Нетішинського міського суду від 05 жовтня 2018 року (а.с.9-10) шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області 29 грудня 1999 року (актовий запис №259) розірвано, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницької області 02 жовтня 2012 року (а.с.8), батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є: позивач [PERSON] матір`ю, відповідач [PERSON] батьком, про що свідчить складений відповідний актовий запис за №381 від 02 жовтня 2012 року, відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади ВК НМР за №2025/010729852 від 02 серпня 2025 року (а.с.6) та за №2025/010730088 від 02 серпня 2025 року (а.с.7) [PERSON] , [INFO] , за даними Нетішиснької територіальної громади, є зареєстрованою та проживає по [ADDRESS] , тобто, за місцем реєстрації та проживання своєї матері позивача [PERSON] , на що вказує і відмітка у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Нетішинським МВ УМВС України в Хмельницькій області 20 вересня 2000 року, на ім`я останньої (а.с.3-5), за змістом витягу від 12 серпня 2025 року (а.с.11-15) вбачається, що відповідач [PERSON] з 10 вересня 2004 року зареєстрований в статусі фізичної особи-підприємця, з основним видом діяльності: 47.52 роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціальних магазинах. Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, а також, практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України), оскільки, згідно із ст.9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), підлягає застосуванню в Україні, як частина національного законодавства, що повністю узгоджується з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, за якими суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства, при цьому, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ст.7 ч.8, ст.7 ч.9 СК України). Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, щодо виконання обов`язку батьків утримувати дитину та виконання обов`язків подружжя по утриманню дітей, регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України), зокрема, главою 15 СК України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими (ст.8, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до положень ст.51 Конституції України та ст.150, ст.180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. При цьому, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Водночас, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ст.152 ч.1 СК України). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року та іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВР України, і регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ст.7 СК України). Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, і, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, при цьому, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року). Тобто, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року). Відповідно до положень ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Тож, у відповідності до діючого законодавства дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.181 ч.3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, при цьому, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ст.182 ч.2 СК України). Згідно ст.183 ч.1 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів, з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України. Так, згідно положень ст.182 ч.1 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України (ст.192 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ст.191 СК України). У відповідності до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» за №4059-IX від 19 листопада 2024 року (ст.7) з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць складає для: дітей віком до 6 років 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень. У відповідності до Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» за №4695-IX від 03 грудня 2025 року (ст.7) з 01 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць складає для: дітей віком до 6 років 2817 гривень, дітей віком від 6 до 18 років 3512 гривень. Приймаючи до уваги вищезазначене, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, а також, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, і, відповідно, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, приходить висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, підлягає задоволенню, так як, у судовому засіданні встановлено наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини доньки сторін у справі: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною повноліття, оскільки: відповідач [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис за №381 від 02 жовтня 2012 року, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницької області 02 жовтня 2012 року, яка, мешкаючи разом з позивачем [PERSON] , на що вказують довідки про реєстрацію місця проживання, потребує матеріального забезпечення та фінансової допомоги з боку батька відповідача [PERSON] , так як батьки зобов`язані, піклуючись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що забезпечується системою державного контролю, яка встановлена законом, і відповідач [PERSON] , не будучи особою з інвалідністю, являючись працездатним та займаючись підприємницькою діяльністю, отримуючи певний дохід, може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, і будь-яких доказів на підтвердження неспроможності сплати аліментів у визначеній за змістом позову частці з боку відповідача [PERSON] до суду не надано, інформації, що свідчила б про стан здоров`я відповідача [PERSON] , який би позбавляв останнього можливості працювати, в судовому засіданні не здобуто. Таким чином, на переконання суду, розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у вигляді 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, відповідає вимогам сімейного законодавства, а також, на переконання суду, забезпечить фізичний, духовний та моральний розвиток перш за все дитини, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку, та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а також, не суперечить вимогам закону та буде відповідати засадам добросовісності, розумності та справедливості. За приписами усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29). З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення, оскільки, у відповідності до положень ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням положень ЦПК України та задоволенням позовної заяви, а саме, ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, при цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача (ст.141 ЦПК України), водночас, враховуючи, що позивач [PERSON] , на підставі ст.5 ч.1 п.3) Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, стягнувши з відповідача [PERSON] судовий збір, необхідний до сплати при зверненні до суду з позовом, що становить 1211 гривень 20 копійок, на користь держави, у зв`язку з задоволенням позовної заяви. На підставі викладеного, з урахуванням положень ст.180, ст.181, ст.182, ст.183, ст.191 СК України,

Outcome: approved