Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він на підставі наказу від 10.07.20217 N? 60-к призначений 11.07.2017 на посаду продавця непродовольчих товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС». На підставі наказу від 31.01.2020 N? 10-к позивач 03.02.2020 переведений на посаду старшого продавця непродовольчих товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС». 24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, внаслідок чого місто Маріуполь Маріупольського району Донецької області опинилося в окупації з 21.05.2022 (пункт 2 розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 N? 376). З 24 лютого 2022 року позивач роботу не виконує в силу того, що роботодавець (відповідач) в смс в робочий чат співробітникам написав повідомлення про те, що на роботу не виходимо, жодних заяв на припинення трудового договору, про призупинення дії трудового договору чи іншого небажання виконувати роботу позивач не писав. Водночас, з 24 лютого 2022 року позивач заробітну плату не отримує, трудовий договір між позивачем та відповідачем не припинявся. Через неможливість звільнитись вимушений був у час з повномасштабного вторгнення реєструватись як фізична особа-підприємець. Водночас Позивач бажає працевлаштуватись на державну службу, а відповідно має бути звільнений у належний спосіб з попереднього місця роботи. Така тривала невизначеність правового статусу позивача негативно впливає на можливість працевлаштування, зокрема на посади, де введено обмеження на сумісництво, позивач неодноразово повідомляв про необхідність розірвати трудовий договір. У вересні 2022 року Позивачу видали трудову книжку, під заяву, що на руки отримав трудову книжку. Запису про звільнення в ній немає. Неодноразово після цього Позивач звертався з проханням розірвати трудові відносини, які фактично відсутні, задля можливості працевлаштуватись. На початку вересня 2025 року засобами електронного зв?язку звернувся до уповноваженої особи відповідача - директору Анпілогову Олександру Едуардовичу - із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. Повторно заяву засобами електронного зв`язку направлено йому 22 вересня 2025 року. Станом на день подання позову цей чат взагалі стерто [PERSON] . При створенні нового чату і відправленні йому смс, він почав говорити, що з ним призупинено трудовий договір, звертайтесь до генерального директора. Водночас, за попередніми даними, які обговорювались серед працівників компанії, генеральний директор [PERSON] виїхав за кордон, де він перебуває ніхто не знає, за телефоном, який у нього був, зв?язатись неможливо. За даними ЄДР є представник, уповноважений вчиняти дії від імені юридичної особи-відповідача, у тому числі підписувати договори тощо Веремейчик Олександр Федорович. На його ім?я позивач також направляв заяву про звільнення. Також є представник Антонов Артем Сергійович, але за повідомленнями інших співробітників він також знаходиться за кордоном. Враховуючи наявність юридичної адреси Відповідача на тимчасово окупованій території України в м. Маріуполь пр. Металургів, 19ба, відсутність за фактичною адресою у м. Краматорськ будь-кого з керівництва, окрім [PERSON] , який працює в приміщеннях, які належать відповідачу, але при цьому повідомляє про те, що не працює у відповідача, неодноразові звернення до відповідача про звільнення різними способами, необхідність нарешті звільнитись з неіснуючої компанії, та неефективність подальшого очікування, позивач вимушений звертатись до суду, щоб звільнитись з роботи. На час подання позовної заяви Відповідач не вжив жодних заходів щодо розгляду заяви позивача та вчинення відповідних організаційних дій з видання наказу, проведення остаточних розрахунків, подання звітності тощо, що змушує Позивача звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Позивач, який бажає звільнитися з ТОВ «КОМПАНІЯАЛЕКС», не може через знаходження Відповідача на тимчасово окупованій території України, а також через ігнорування уповноваженими особами заяв позивача, тому Позивач позбавлений можливості розірвати трудові відносини з відповідачем у спосіб, передбачений КЗпП України. У позовній заяві просить визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС» з 29 вересня 2025 року внаслідок розірвання трудового договору, укладеного 11 липня 2017 року та звільненням з посади старшого продавця непродовольчих товарів за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Позивач не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС» (код ЄДРПОУ 41002072; місцезнаходження: 87524, Донецька обл., Маріупольський р-н, м. Маріуполь, пр-т Металургів, 196-А) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) понесені судові витрати. Ухвалою суду від 05.11.2025, після усунення недоліків, прийнято позовну заяву до розщгляду та відкрито провадження у справі. Позивач та його представник у судовому засіданні в режимі відео конференції підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просили їх задоволити у повному обсязі. Позивач повідомив, що просив визнати припиненими трудові відносини з дати звернення до суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом публікування оголошень про виклик на сайті «Судової влади». У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ст. 223 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Суд, заслухавши позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, у межах доводів та вимог позовної заяви, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з 15.03.2024 (згідно наданої довідки віл 15.03.2024 № 7102-5003163658). Згідно наданої копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] згідно наказу від 10.07.20217 N? 60-к призначений 11.07.2017 на посаду продавця непродовольчих товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС». На підставі наказу від 31.01.2020 N? 10-к позивач 03.02.2020 переведений на посаду старшого продавця непродовольчих товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС». Тобто, між позивачем та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір, на підставі якого виникли трудові відносини, що регулюються КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 38КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Між відповідачем та позивачем контракт або строковий трудовий договір не укладався, а отже позивач наділений правом припинити трудові відносини з власної ініціативи, попередивши про це роботодавця письмово не пізніше ніж за два тижні. Позивач звернувся письмово до відповідача (його уповноважених осіб) з заявою про звільнення 29.09.2025 за згодою сторін, оскільки не може влаштуватись на державну службу. Звернення направляв на електронну адресу та у мобільних застосунках. У відповідності до вимог законодавства на ім`я директора товариства Анпілогова О.Е., бенефіціарному власнику товариства [PERSON] було направлено заяви про звільнення та прийняття рішення. Відповіді від жодного із адресатів позивач не отримав. Зазначене порушує трудові права на звільнення [PERSON] та спричиняє обмеження у можливостях самореалізації як найманого працівника та обрання іншого місця роботи на власний розсуд. У Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування (форма ОК-5 та ок-7) у [PERSON] відсутні відомості про страховий стаж та заробітну плату Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС». Враховуючи сукупно надані та досліджені докази вбачається, що позивач вчинив усі передбачені законом необхідні та достатні дії для звільнення його з посади старшого продавця непродовольчих товарів. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року N 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року N 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Відповідно до статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, в тому числі, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з ч. 1 ст. 38КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Отже, позивач, як працівник, має безумовне право звільнитися за власним бажанням, у тому числі з метою вибору собі нового місця для праці, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово не менше ніж за два тижні. Не виконання законних вимог власником товариства призвело до відсутності відповідного рішення та надає позивачу можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N520/11437/16-ц та від 24 грудня 2019 року у справі N 758/1861/18. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства; суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вказані способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до постанови Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 377/169/20 вимога про припинення трудових відносин між сторонами за певних обставин є належним способом судового захисту та може бути ефективним способом захисту особи. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Частиною 2 ст.5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом визнається загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного провадження, що починаючи з 24.02.2022 Указом Президента України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який неодноразово продовжено. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Територію м. Маріуполь Донецької області включено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань місцем знаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯАЛЕКС» є м. Маріуполь проспект Металургів, 196 «А». Установлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана. Враховуючи викладене, позовна вимога позивача про визнання трудових відносин між ним та відповідачем припиненими з 30.09.2025 (дата подання позовної заяви ) за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved