Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.07.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено договір № 00-9842872, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в сумі 5 750, 00 гривень. 20.01.2025 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 20012025-МК/Ейс, відповідно до якого ТОВ «Макс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024. Відповідачка зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 11 985, 00 гривень, з яких: 5 750, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 6 235, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024 в розмірі 11 985, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 30.10.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом; витребувано з АТ «Райффайзен Банк» докази по справі. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0505379966149). (а.с. 7-7зв.) За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення повернулося на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 30.10.2025, направлене неодноразово відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулося до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 67-71) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомленою про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 30.10.2025 вважається врученою відповідачці 08.12.2025. У строк, визначений судом ухвалою суду від 30.10.2025, від відповідачки відзив на позов не надійшов. На виконання вимог ухвали суду від 30.10.2025 від АТ «Райффайзен Банк» 19.11.2025 надійшли витребувані докази. Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та АТ «Райффайзен Банк» на виконання судового рішення, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Варто зазначити, що дата ухвалення цього рішення обумовлюється тим, що в період з 25.12.2025 до 09.01.2026 суддя Борисюк І.Е. перебувала у відпустці. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05.07.2024 [PERSON] ознайомилась із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Макс Кредит». (а.с. 21-22) Того ж дня, 05.07.2024, між [PERSON] та ТОВ «Макс Кредит» було укладено договір кредитної лінії № 00-9842872, відповідно до умов якого фінансова установа зобов`язалась надати [PERSON] кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених цим договором, а позичальниця, в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума ліміту кредитної лінії - 5 000, 00 гривень; строк дії кредитної лінії - 360 календарних днів; позичальник зобов`язаний повернути кредит до 30.06.2025; стандартна процентна ставка - 1, 45 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом; одноразова комісія за надання кредиту - 750, 00 гривень (п. 1.2. - 1.5 кредитного договору). (а.с. 10-14зв.) Додатком № 1 до вищевказаного кредитного договору сторони правочину узгодили графік платежів. (а.с. 15) Підписуючи вищевказаний кредитний договір відповідачка підтвердила, зокрема, що їй було в чіткій та зрозумілій формі надано актуальну та достовірну інформацію, передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», а також про фінансову послугу кредитодавця у визначеному законодавством обсязі, достатньому для прийняття позичальником свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання, та ознайомлена з Правилами надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Макс Кредит», повністю їх розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, повний текст яких розміщений на сайті https://treba.credit/finansovi-poslugy/ (п. 7.3 кредитного договору). 20.01.2025 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 20012025-МК/Ейс, у відповідності до умов якого ТОВ «Макс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024. (а.с. 33-42зв.) Так, згідно із п. 2.4 вищевказаного договору відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних ТОВ «Макс Кредит» за укладеними кредитними договорами, та їх перехід від ТОВ «Макс Кредит» до ТОВ «ФК «Ейс» відбувається у Дату відступлення прав вимоги (згідно розділу 1 договору «Дата відступлення прав вимоги - робочий день, в який сторони склали і підписали Акт прийому-передачі»). 20.01.2025 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було підписано Акт прийому-передачі Реєстру Боржників. (а.с. 41) З витягу із Реєстру Боржників вбачається відступлення ТОВ «Макс Кредит» ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024 - [PERSON] (а.с. 39-40) На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Ейс» сплатило ТОВ «Макс Кредит» в повному обсязі суму фінансування, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями від 27.01.2025 і від 31.01.2025. (а.с. 42-42зв.) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору № 00-9842872 від 05.07.2024 передбачено право кредитодавця без згоди позичальника передавати права за цим договором третім особам, але з обов`язковим повідомленням позичальника про відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення (п. 4.2.5 кредитного договору). Суду не надано доказів повідомлення відповідачки про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному кредитному договору. Доказів того, що вищевказаний договір факторингу визнаний недійсним, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, у відповідності до умов вищевказаного договору факторингу у дату відступлення прав вимоги, тобто з моменту підписання Акт прийому-передачі Реєстру Боржників, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «ФК «Ейс» стало новим кредитором відповідачки за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024. Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови вищевказаного кредитного договору, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статті 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. При укладенні кредитного договору № 00-9842872 від 05.07.2024 відповідачка сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка вчинила ряд дій, спрямованих на укладення договору, і підписала 05.07.2024 договір № 00-9842872 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 40212. В свою чергу позикодавцем було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідачки. (а.с. 23) Відповідно, укладення вказаного вище договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, цей правочин відповідно до закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого кредитного договору № 00-9842872 від 05.07.2024 та розрахунку кредитної заборгованості за цим договором, посилався на Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Макс Кредит», затверджені наказом № 05-01/24 від 05.01.2024. (а.с. 16-20зв.) Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачка, підписуючи 05.07.2024 вищевказаний кредитний договір, підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами вищевказаних Правил, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 7.3 договору). Отже, судом встановлено, що договір кредитної лінії № 00-9842872 від 05.07.2024 є укладеним між відповідачкою та фінансовою установою в електронній формі, усі істотні умови якого було погоджено його сторонами при укладенні цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 00-9842872 від 05.07.2024 здійснених ТОВ «Макс Кредит» вбачається, що заборгованість станом на 20.01.2025 (на дату відступлення прав вимоги) становить 14 485, 00 гривень, з яких: 5 000, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 6 235, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами; 750, 00 гривень - заборгованість за комісією; 2 500, 00 гривень - штрафні санкції. (а.с. 43-43зв.) Пред`явлена позивачем до стягнення сума заборгованості вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору факторингу позивачем і констатує суми заборгованості, визначені первісним кредитором. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення вищевказаного розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідачка могла б викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористалась. Відповідачкою не оспорювався факт отримання нею кредитних коштів, а також розмір заборгованості. Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». З інформаційної довідки № 172/02, виданої 06.02.2025 ТОВ «Платежі онлайн», як технічним оператором платіжних послуг, вбачається, що на сайті Торговця - LEHKO.CREDIT через платіжний сервіс «Platon» 05.07.2024 була успішно проведена транзакція № 42018-19453-53444 - видача грошових коштів в сумі 5 000, 00 гривень на № платіжної картки [NUMBER] . (а.с. 23-26) На виконання вимог ухвали суду від 30.10.2025 АТ «Райффайзен Банк» повідомлено, що платіжна картка № [NUMBER] була емітована на ім`я [PERSON] ; номер телефону [NUMBER] зазначено в анкетних даних [PERSON] . Також банком надано виписку про рух коштів по рахунку відповідачки. (а.с. 63-65) Вищевказаний платіжний засіб - платіжна картка № [NUMBER] був вказаний позичальницею у договорі як спосіб отримання кредиту (п. 2.8). Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Згідно із п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, з огляду на вищевказані положення, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідачки, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Так, з виписки по рахунку відповідачки вбачається надходження 16.05.2024 грошових коштів, зокрема в сумі 5 000, 00 гривень, а також те, що відповідачка користувалась цими грошовими коштами. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Відповідачкою не спростовано факт отримання нею кредиту за договором № 00-9842872 від 05.07.2024. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачкою 05.07.2024 кредиту за договором № 00-9842872 від 05.07.2024 в сумі 5 000, 00 гривень. Належних доказів того, що відповідачка здійснювала погашення тіла кредиту за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Водночас, як вбачається із змісту позовних вимог, позивач вимагає стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за тілом кредиту в сумі 5 750, 00 гривень. Судом встановлено, що позивач, пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, ототожнив поняття «комісія» і «тіло кредиту». Так, п. 3.5 вищевказаного кредитного договору визначено, що за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити у останній день повного погашення кредиту одноразову комісію у розмірі 15 % від суми кредиту, що складає 750, 00 гривень (п. 1.6). Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Однак, комісія - це плата за послуги, пов`язані, в даному випадку, із наданням кредитних коштів, а тіло кредиту - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб. Отже, правова природа комісії і тіла кредиту є різною. Із змісту позовних вимог вбачається, що сума заборгованості за комісією за надання кредиту, визначена як заборгованість по тілу кредиту, відповідно заборгованість за комісією не є предметом спору, а тому не досліджується судом. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 5 000, 00 гривень. Відповідно вимоги в частині стягнення з відповідачки тіла кредиту в сумі 750, 00 гривень задоволенню не підлягають. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками в розмірі 6 235, 00 гривень. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами укладеного між первісним кредитором та відповідачкою договору, і порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Із розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Макс Кредит» вбачається нарахування відсотків за користування кредитними коштами за період з 05.07.2024 до 28.09.2024, тобто в межах строку кредитування, який договором визначено до 30.06.2025. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем після набуття права вимоги до відповідачки за кредитним договором - 20.01.2025, жодні нарахування не здійснювались. Тому, враховуючи дані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки по відсотках, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Так, у відповідності до умов договору № 00-9842872 від 05.07.2024 проценти за користування кредитом за визначений позивачем період - з 05.07.2024 до 28.09.2024 становлять 6 235, 00 гривень (5 000, 00 гривень х 1, 45 % х 86 днів). Належних доказів того, що відповідачка здійснювала погашення відсотків за користування кредитними коштами, матеріали справи не містять. Таким чином, заборгованість відповідачки по відсотках за користування кредитними коштами за вищевказаний період становить 6 235, 00 гривень, що узгоджується із розрахунком заборгованості здійсненим первісним кредитором. При цьому судом прийнято до уваги, що штрафні санкцій, які частково сторновано первісним кредитором, у період з 24.02.2022 і на період дії воєнного стану, який наразі досі триває, та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами і підлягають списанню кредитодавцем у відповідності до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Враховуючи вищевикладене і принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами в сумі 6 235, 00 гривень. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані з позовом та на виконання вимог судового рішення, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 30.10.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за договором кредитної лінії № 00-9842872 від 05.07.2024 в сумі 11 235, 00 гривень, з яких: 5 000, 00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 6 235, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 750, 00 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2 422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 17.10.2025. (а.с. 6) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 270, 76 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (93, 74 %). Решту судового збору в сумі 151, 64 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 20.08.2025 між ТОВ «ФК «Ейс» та АБ «Соломко та партнери» було укладено договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01, на підставі якого адвокату Соломку О.В. було видано довіреність. (а.с. 45-47, 51) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Соломко О.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 7073/10 від 19.10.2018. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання АБ «Соломко та партнери» умов вищевказаного договору суду надано акт прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025. (а.с. 48) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, сторони даного правочину досягли домовленості, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (додаток № 1 до договору) (п. 3.3. договору). У відповідності до акту прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025, вартість наданих АБ «Соломко та партнери» в межах даної цивільної справи послуг становить 7 000, 00 гривень, з яких: вивчення матеріалів справи - 1 000, 00 гривень; складання позовної заяви - 5 000, 00 гривень; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500, 00 гривень; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500, 00 гривень. (а.с. 48) Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Стороною позивача не надано докази оплати визначених договором про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 послуг. Водночас, судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial