Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

21.04.2025 р. на адресу суду надійшла позовна заява ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 28.01.2024-100000353 від 28.01.2024 р. у сумі 11880,00 грн та витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.01.2024 р. між сторонами був укладений у електронній формі кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 6000,00 грн на 42 календарних дні з кінцевим терміном повернення 09.03.2024 р. зі сплатою процентів із розрахунку 2 % в день. Свої зобов`язання позивач виконав повністю, надавши відповідачу кредит. Однак відповідач не повернув своєчасно грошові кошти. Станом на 09.03.2024 р. відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка становить 11880,00 грн. Таким чином, у зв`язку з виникненням у відповідача вказаної заборгованості за кредитним договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором у сумі 11880,00 грн та витрат по сплаті судового збору. Ухвалою від 08.05.2025 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення, яке містило копію ухвали про відкриття провадження у справі, направлялось за місцем проживання відповідача, зареєстрованим у встановленому законом порядку, однак повернулось до суду з відміткою про неотримання його відповідачем з причин закінчення встановленого терміну зберігання. При цьому докази надсилання копії позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів за місцем проживання відповідача, зареєстрованим у встановленому законом порядку, позивачем додано до матеріалів позовної заяви, оскільки вона подана в електронній формі через електронний кабінет. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України) (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 р. у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 р. у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19). Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 28.01.2024 р. між сторонами був укладений у електронній формі кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 6000,00 грн на 42 календарних дні з кінцевим терміном повернення 09.03.2024 р. зі сплатою процентів із розрахунку 2 % в день. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 28.01.2024 р. ID платежу: 2419564763. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що отриманий кредит відповідач за умовами договору не сплачує, в результаті чого станом на 09.03.2024 р. має заборгованість перед позивачем у сумі 11880,00 грн, з яких: 6000,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 5880,00 грн - заборгованість по процентах. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вказані висновки щодо застосування ч.1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16. Отже, оскільки умовами кредитного договору було визначено строк кредитування - 42 дні з 28.01.2024 р. по 09.03.2024 р., тому позивач має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 09.03.2024 р. Так, судом встановлено, що заборгованість по нарахованих процентах за користування кредитом розрахована позивачем у межах строку, на який видавався кредит, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 28.01.2024-100000353 від 28.01.2024 р., умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу кредитних коштів, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 11880,00 грн, з яких: 6000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5880,00 грн - заборгованість по процентах. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн, а всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14302,40 грн (11880,00 грн + 2422,40 грн).

Outcome: approved