Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

У листопаді 2024 року представник позивача звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути в солідарному порядку: з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за надані з 01.04.2021 по 31.10.2024 послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 62600,62 грн.; з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за нараховану з 01.04.2021 по 31.10.2024 абонентську плату у розмірі 1256,64 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення, які надаються за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України (яка була чинна на час відкриття особового рахунку) договір може бути укладений у будь-якій формі якщо вимоги до форми договору не встановлені законом. Укладення договору шляхом оформлення особового рахунку та видачі розрахункової книжки не суперечить діючому законодавству, було оформлено особовий рахунок № [NUMBER] . Свої зобов`язання щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач виконував в повному обсязі та належним чином. В свою чергу, відповідачі не виконували свої обов`язки передбаченні чинним законодавством, у зв`язку з чим за період з 01.04.2021 по 29.10.2024 рахується заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі в сумі 62600,62 грн., та за абонентську плату у розмірі 1256,64 грн. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву в якому просить позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання, водовідведення та абонентської плати у сумі 2713,47 грн. та судовий збір у розмірі 104,98 грн. В обґрунтування відзиву зазначає, що він та його дружина [PERSON] , не проживають за вказаною у позовній заяві адресою та не користуються послугами позивача, оскільки фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 17.08.2023 його дружина [PERSON] тимчасово переїхала жити до його матері [PERSON] , яка також за вказаною у позові адресою не проживає, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Єдиний споживач послуг споживача за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] через військову агресію рф проти України тимчасово переїхав жити до своєї матері [PERSON] 26.04.2022. Таким чином, [PERSON] споживав послуги в період з 01.04.2021 по 26.04.2024, сума боргу за який складає 4519,20 грн. Також відповідач просить застосувати позовну давність до позовних вимог, та зазначає, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом у листопаді 2024 року та просить стягнути заборгованість за період з 01.04.2021 по 29.10.2024. Таким чином, враховуючи позовну давність, заборгованість має відраховуватись з жовтня 2021 року по 29.10.2024. Тобто до сплати за вказаний період мала б підлягати загальна заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання, водовідведення та абонентської плати у розмірі 2713,47 грн. Представник позивача надала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідачі не зверталися до підприємства водопостачання з заявою і підтверджуючими документами щодо невикористання ними послуг та здійснення відповідного перерахунку. Отже, МКП Миколаївводоканал здійснював нарахування відповідно до наявних у нього відомостей щодо зареєстрованих осіб за вказаною в позові адресою. Після отримання відзиву на позов, підприємством було здійснено перерахунок вартості наданих послуг з чотирьох осіб на трьох, вартість наданих послуг в період з 01.04.2021 по 31.10.2024 після здійсненого перерахунку становить 39 537,40 грн. Проте, відповідачем не підтверджено часового проміжку не споживання послуг [PERSON] , [PERSON] , тож підприємство не має можливості здійснити перерахунок вартості наданих послуг за даним фактом. Наданий відповідачем акт про фактичне проживання особи не може слугувати підставою для здійснення перерахунку, адже Правилами надання послуг чітко визначено перелік документів на підставі яких виконавець здійснює перерахунок, акту серед них немає. Оскільки відповідачі не зверталися до позивача з письмовою заявою про відмову від надання послуг водопостачання та водовідведення та від`єднання від мереж, отже нарахована абонентська плата в загальному розмірі 1256,64 грн підлягає стягненню з відповідачів. Також зазначила, що перебіг позовної давності було продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та з 24.02.2024 на час дії воєнного стану. Таким чином, позивачем на пропущено строку позовної давності, а заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник позивача надав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованість за надані з 01.04.2021 по 31.10.2024 послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] у сумі 38280,76 грн.; та стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованість за нараховану з 01.02.2022 по 31.10.24 р. плату за абонентське обслуговування за адресою: [ADDRESS] у сумі 1256,64 грн. та судовий збір у розмірі 2 422,00 грн. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 09.09.2025 прийнято до розгляду заяву представника позивача про зменшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на заяву позивача про зменшення позовних вимог в якому зазначив, що частково з нею погоджується. Здійснення перерахунку нарахувань за послуги [PERSON] є правомірним. Але, позивач не здійснив аналогічний перерахунок йому та його дружині, хоча має для цього всі підстави, оскільки вони не проживають за вказаною у позові адресою. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні №16.27-437019-2024 від 08.11.2024 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі за адресою реєстрації відповідачів, за якою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Внаслідок неналежного виконання споживачами зобов`язань щодо сплати поточних спожитих послуг за період з 01.04.2021 по 31.10.2024 утворилася заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 38280,76 грн.; та за нараховану з 01.02.2022 по 31.10.24 р. плату за абонентське обслуговування в розмірі 1256,64 грн., що підтверджується розрахунком позивача. Спірні правовідносини виникли між сторонами у сфері надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» централізованого водопостачання, централізованого водовідведення віднесено до комунальних послуг. Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором. Частинами другою-четвертою статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску. Згідно із частиною 1 статті 9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду: від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, від 04.09.2022 у справі № 201/1807/21, від 07.11.2023 у справі № 643/17352/20, від 22.12.2023 у справі № 607/2611/22. Між сторонами у справі, яка переглядається, виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг. Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, із заявою про їх відсутність у квартирі до позивача не зверталися, однак отримані послуги в повному обсязі не оплачували. Згідно з частиною 3 статті 11, частиною 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 68, 162 ЖК України наймачі житлових приміщень (власники) зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 22 Закону України «Про питну воду» також встановлено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання. Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України. Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, споживачі відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» мають право на неоплату вартості комунальних послуг, у зв`язку з їх невикористанням за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) та інших осіб понад 30 календарних днів. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до довідки №6802-7001862770 від 17.08.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою №6802-7000981230 від 26.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . З досліджених судом довідок вбачається, що [PERSON] з 26.04.2022, а [PERSON] з 17.08.2023 є внутрішньо переміщеними особами, натомість з вказаних довідок та з інших документів не можливо встановити конкретний період проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в с. Осламів Хмельницької області, а також період їхнього не проживання за адресою: [ADDRESS] . Наданий відповідачем [PERSON] акт про фактичне проживання особи від 12.11.2024 за підписами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] з 01.04.2018 по теперішній час фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказаний акт не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77 та 78 ЦПК України. Крім того, вказані в ньому обставини суперечать довідці №6802-7001862770 від 17.08.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні докази щодо тимчасової відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , понад 30 календарних днів, що унеможливлює в даному випадку застосування положень пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Також, суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 35, 37, 38, 39 «Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», затверджених Постановою КМУ №690 від 05.07.2019, плата за послуги, абонентське обслуговування та плата за технічне обслуговування і поточний ремонт внутрішньобудинкових систем централізованого водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однією сумою в порядку та розмірах, визначених договором. Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг. Таким чином, суд приходить до висновку, що з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за надані з 01.04.2021 по 31.10.2024 послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у сумі 38280,76 грн.; та з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за нараховану з 01.02.2022 по 31.10.24 р. плату за абонентське обслуговування у сумі 1256,64 грн. Проте, суд враховує, що відповідач [PERSON] заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог, вирішуючи це питання суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦПК України). При цьому, оскільки відповідачі несуть солідарну відповідальність, позовна давність має бути застосована до вимог позивача, заявлених до усіх відповідачів. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.04.2017. Строк позовної давності за вимогами, що виникли з 03.04.2017 та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до закінчення воєнного стану. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, який з - поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності, встановлені статтями 257-259 ЦК України. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102 IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Правовий режим воєнного стану, запроваджений з 24 лютого 2022 року, неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України. Отже, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.01.2017. Таким чином, позовні вимоги заявлені позивачем у межах позовної давності. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 2422,40 грн. сплачений при подачі цього позову та заяви про видачу судового наказу, по 605,60 грн. з кожного.

Outcome: approved