Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що на виконання заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі №362/1979/19 про стягнення з [PERSON] 173 698,56 грн. в рахунок відшкодування збитків, завданих енергопостачальнику внаслідок порушення Правил користування електричною енергією для населення на підставі складеного представниками Васильківського районного підрозділу ПАТ «Київобленерго» Акту про порушення №К039403 від 11.05.2018 року за адресою: [ADDRESS] державним виконавцем в межах виконавчого провадження №61960611 було накладено арешт на майно та заблоковано кошти на рахунку, що належать позивачу. В рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні 12020110230001041 від 30 червня 2020 року заступником начальника Обухівського ВП ГУ НП в Київській області капітаном поліції Кашпур А.С. винесена постанова про призначення комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів від 13.07.2020 року. На експертизу до Київського НДЕКЦ МВС було передано оригінал договору про користування електричною енергією №200829418 від 17 жовтня 2008 року, який на твердження представника ПАТ «Київобленерго» був укладений між [PERSON] та енергопостачальником. Згідно висновку судового експерта від 19.08.2020 року №17-3/1266 підписи від імені [PERSON] в графі «33. Споживач з Правилами користування електричною енергією для населення ознайомлений» та у графі «Споживач на четвертій сторінці Договору, виконані не [PERSON] , а іншою особою. [PERSON] не є власником та/або наймачем нерухомого майна по [ADDRESS] , ніколи не була зареєстрована та не проживала за вказаною адресою, не надавала повноважень на підписання будь-яких правочинів з енергопостачальною організацією іншій особі, тобто волевиявлення на укладання такого правочину у позивача було відсутнє. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір про користування електричною енергією №200829418 від 17.10.2008 року, сторонами якого зазначено [PERSON] та ЗАТ «А.Е.С.Київобленерго»; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київській Регіональні Електромережі» про визнання недійсним договору передати для розгляду за підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження по цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2022 року відкрито провадження справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київській Регіональні Електромережі» про визнання недійсним договору із призначенням підготовчого судового засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що 09 січня 2008 року [PERSON] звернулася до ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» з заявою про приєднання електроустановки до електричних мереж та надано відповідний пакет документів, в тому числі і копію Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №810390 від 15.10.2007 року, яким підтверджувалося право власності позивачки на земельну ділянку з кадастровим номером 3221484000:06:018:0004, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд і 21.01.2008 року відповідачем позивачу були видані Технічні умови №КОЕ-6325 від 21.01.2008 року. Після реалізації замовником технічних умов, між ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» та гр. [PERSON] було укладено договір про користування електричною енергією № 200829418 від 17.10.2008 року. Васильківським міськрайонним судом Київської області встановлено, та в ухвалі № 362/1979/19 від 03.12.2022 року зазначено, що спір між сторонами було вирішено у позасудовому порядку, [PERSON] оплатила на користь ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» збитки повністю, завданих енергопостачальнику внаслідок порушення Правил користування електричною енергією для населення, згідно Акту про порушення №К036403 від 11.05.2018 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2022 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. У червні 2023 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких позивач зазначила, що на момент винесення заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 року у справі № 362/1979/19 позивач не брала участі та не була стороною справи, оскільки відповідачем у даній справі була зазначена [PERSON] , в той час як прізвище [PERSON] було змінено нею на [PERSON] 24 квітня 2009 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.04.2009 р. Позивач ніколи не була зареєстрована та не проживала по [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер довідки № 213519818 від 23.06.2020, відомості про нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] у реєстрі відсутні. Будь-яких договірних та/або позадоговірних відносин між нею та ПАТ«Київобленерго» не існувало та не існує. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2021 року провадження по справі № 362/1979/19 закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки у позасудовому порядку та [PERSON] оплачено на користь ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» збитки повністю. Однак дані твердження не відповідають дійсності та спростовуються наданими відповідачем у судовому засіданні 11.05.2023 року виписками по рахунках, з яких вбачається, що платіж напередодні закриття вищезазначеної справи (у 2021 ріці) здійснено [PERSON] . Усі попередні платежі за 2018 рік із зазначенням прізвища [PERSON] здійснено невідомою особою, оскільки [PERSON] не мала та станом на сьогоднішній день немає жодних рахунків в АТ КБ «ПриватБанк», з яких здійснювалися платежі, як вбачається з виписок наданих відповідачем. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 775 від 12.07.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/11048/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12.07.2024 року у зв`язку з мобілізацією головуючого судді Дубас Т.В. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.07.2024 року прийнято справу №369/11048/21 до свого провадження, розгляд справи №369/11048/21 призначено на 11.11.2024 року. 11.11.2024 через канцелярію суду від відповідача надійшла клопотання про долучення доказів на підтвердження та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яким стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував про долучення до матеріалів справи доказів про витрати на правову допомогу, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного судочинства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що 17 жовтня 2008 року укладений договір про користування електричною енергією № 200829418 /Д/п 10847054 між [PERSON] та ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» в особі начальника комерційного відділу Васильківського РП Хижко Марини Леонідівни за адресою [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер довідки № 213519818 від 23.06.2020, відомості про нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] у реєстрі відсутні. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Ірини Овечко від 19.08.2020 року № 17-3/1266 підписи від імені [PERSON] в графі «33. Споживач з Правилами користування електричною енергією для населення ознайомлений» та у графі «Споживач» на четвертій сторінці Договору, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до заяви від 09 січня 2008 року [PERSON] звернулася до ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» з заявою про приєднання електроустановки до електричних мереж з проханням видати технічні умови на приєднання будівництво та обслуговування житлових будинків, що розташовані на території Крушинської с/р. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №810390 від 15.10.2007 року власником земельної ділянки з кадастровим номером 3221484000:06:018:0004, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд розташована Крушинська сільська рада Васильківського району Київської області є [PERSON] . 21 серпня 2008 року між відповідачем і позивачем укладений договір №П-КОЕ-6325 про приєднання до електричних мереж, а також відповідачем видані Технічні умови №КОЕ-6325 на приєднання електроустановок за адресою: Васильківський район, Крушинська с.р. (додаток 1 до договору №П-КОЕ-6325 від 21.01.2008р.). Відповідно до банківських виписок відповідача від 18.12.2018 року платником за електроенергію згідно договору №000200829418 у розмірі 11000,00 грн. вказана Мальцева Т. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29.06.2023р. №20.1.0.0.0/7-230601/12125 рахунки на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у вказаній установі банку не відкривалися і перерахування коштів за спожиту електричну енергію за договором №200829418 від 17.10.2008 року не здійснювалися. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Ірини Овечко від 19.08.2020 року № 17-3/1266 підписи від імені [PERSON] в графі «33. Споживач з Правилами користування електричною енергією для населення ознайомлений» та у графі «Споживач» на четвертій сторінці Договору, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Так, згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». 16.06.2020 року Великою Палатою Верховного Суду (далі ВП ВС) ухвалено постанову у справі №145/2047/16-ц, в якій ВП ВС сформовано кілька суттєвих правових висновків, найважливішим з яких є висновок про необхідність відступлення від наведеного вище висновку Верховного суду України, висловленого у постанові від 22.04.2015 року у справі №6-48цс15, із тих мотивів, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом позову в даній справі є визнання недійсним Договору про користування електричною енергією№200829418 від 17.10.2008 року. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). З урахуванням висновку експерта договір про користування електричною енергією № 200829418 /Д/п 10847054 між [PERSON] та ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» в особі начальника комерційного відділу Васильківського РП Хижко Марини Леонідівни підписаний не позивачем, а іншою особою, тобто є неукладеним. Чинним законодавством не передбачено можливості визнання недійсним договору, який не укладено Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, с.уд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд покладає судові витрати на позивача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягомта формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved