Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

17 квітня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 в розмірі 8469,00 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб. 13 травня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Бобровську А.Л. звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди. Мотивуючи позов тим, що вона дізналася про нібито укладений між нею та ТОВ «Споживчий центр» кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року із ухвали Вінницького міського суду Вінницької області про відкриття провадження у справі №127/11990/25. Позивач зазначає, що в період з 20 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року було зламано її акаунт у соціальній мережі «Телеграм», із сторінки її акаунту надходили повідомлення із проханням перерахувати кошти. Також позивач вказала, що 20 жовтня 2023 року на номер її телефону прийшло смс-повідомлення від матері однієї із вихованців садочку, у якому позивачка працює вихователем, із проханням про направлення «коду», який [PERSON] в подальшому направила, після чого належний їй телефон було заблоковано. Позивач невідкладно звернулася до відділу мобільного оператора «Лайф-селф» для блокування сім-карти, після чого їй порадили завернутися до поліції. 22 жовтня 2023 року [PERSON] звернулась на гарячу лінію Департаменту кіберполіції Національної поліції України метою внесення відомостей до ЄРДР по факту шахрайства відносно неї. Відповідне звернення було зареєстровано за №325922. Проте, як вказує позивач, ніяких дій працівниками УПК ДКП у Вінницькій області після реєстрації відповідної заяви вчинено не було і лише 02 травня 2025 року було внесено відомості до ЄРДР за №12025020020000423 та відповідно відкрито кримінальне провадження за фактом чинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 190 ч. 4 Кримінального кодексу України (шахрайство). Позивач також зазначає, що її особисті контактні дані, додатки разом з усіма документами, завантаженими в додатку «ДІЯ», банківські рахунки та інше - використовувались шахраями, чим принесли в результаті їй чималих матеріальних збитків та погіршення фізичного стану через постійні стреси та душевні хвилювання останньої. Крім того, згідно квитанції, долученої до первісного позову, кошти було перераховано на банківський рахунок, що не належить позивачу, що також є підтвердженням того, що позивач ніяким чином не має відношення до відповідного кредитного договору. Позивач наголошує, що кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року не підписувала та на його підписання не уповноважувала інших осіб, тому вказаний кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки позивачем не була проведення верифікація з використанням електронного підпису або електронного цифрового підпису. Окрім того позивач вказує, що ТОВ «Споживчий центр», звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за незаконним кредитним договором, укладеним нібито з [PERSON] , завдав їй чималої шкоди, оскільки вказане негативно впливало на фізичний та моральний стан усієї родини [PERSON] , що в подальшому призвело до зниження працездатності, хвороб та духовного знесилення, а також вплинуло на честь і ділову репутацію в установі, де [PERSON] працює вихователем. Так, з урахуванням психотравмуючого характеру вказаної ситуації, обумовленої вищезазначеними причинами, зокрема приниженням честі та гідності позивачки, ділової репутації, витраченому часу на доведення у відділах поліції та суді її невинуватості, душевних страждань, які були завдані розповсюдженням неправдивої інформації та інше, позивач вважає, що розмір компенсації за завдану їй моральну шкоду становить 192000,00 грн. З огляду на викладене, позивач просила визнати кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 недійсним та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 192000,00 грн, а також судові витрати (а.с. 44-53). 04 червня 2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди то об`єднано його з позовом ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості, Здійснити перехід розгляду справи №127/11990/25 з спрощеного провадження без повідомлення (виклику) осіб до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30 червня 2025 року представником відповідача ТОВ «Споживчий Центр» подано відзив на позовну заяву (вх. №57545), відповідно до якого останній вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зауважив, що укладення [PERSON] кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 підтверджено його підписанням одноразовим ідентифікатором (Т141), надісланим смс-повідомленням на належний позивачу фінансовий номер телефону: [NUMBER] , використання якого дозволено ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" та отриманням на рахунок коштів у розмірі 4500,00 грн. 20 жовтня 2023 року позивач в особистому кабінеті позичальника https://sgroshi.com.ua/kabinet/, який знаходиться на офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр» https://sgroshi.com.ua/ додав картку на яку бажає отримати кредит [NUMBER], на яку в подальшому й було перераховано суму кредиту в розмірі 4500,00 грн, що підтверджується квитанцією №2381409205 від 20.10.2023 з призначенням платежу «видача за договором №20.10.2023-100003070». При цьому, відповідач вказує, що доказів того, що вказана карта не належить позивачу ним не надано. Під час укладення кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 позичальником [PERSON] було пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку у відповідності до «Порядку використання Системи BankID Національного банку». Клієнт здійснюючи реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства через Веб-сайт Товариства обрав свій банк, для проходження ідентифікації за допомогою Системи BankID НБУ. Після чого Клієнт здійснив авторизацію на стороні банку та дозволив останньому передати Товариству свої ідентифікаційні дані. Під час ідентифікації позичальника - [PERSON] з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи, зокрема отримано інформацію відносно прізвища, ім`я та по батькові, а саме [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Саме на номер телефону [NUMBER] , визначений позичальником як фінансовий, був відправлений та доставлений одноразовий ідентифікатор "Т141", яким був підписаний кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023. При цьому відповідач зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не отримувала одноразовий ідентифікатор та не проходила ідентифікацію через BankID. Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили перевипуск сімкарти або заволодіння мобільним телефоном чи номером мобільного телефону позивача. Відповідач вважає, що укладення зазначеного кредитного договору іншою особою виключається. Виключається також те, що третя особа могла знати паролі від інтернет банкінгу позивача. Посилання позивача, на те, що до інтернет банкінгу було здійснено вхід з нового пристрою, не може бути належним доказом у даній справі, адже і сам позивач міг заходити в свій інтернет банкінг з нового пристрою, знаючи паролі та логіни. Крім того, позивачем не вказано жодної із підстав для визнання кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 недійсним. До того ж, визнання недійсним кредитного договору є неналежним (неефективним) способом захисту, оскільки кредитний договір за відсутності у ньому підпису є нікчемним, а не недійсним. Відповідач також вказує, що, обґрунтовуючи завдання моральної шкоди, позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди. На думку відповідача, подання позивачем позову, який є безпідставним та має очевидно штучний характер, свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами. В даному випадку немає жодної умови (елементу) для настання цивільно-правової відповідальності Відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зважаючи, що позивачем всупереч вищевказаним нормам цивільного процесуального права, належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральної шкоди, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, розмір витрат на правову допомогу відповідач вважає завищеним та необґрунтованим, зважаючи на відсутність детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а будь-який документ, який свідчив би про реальне понесення позивачем зазначених витрат відсутній (а.с. 84-89). Правом на поданні відповіді на відзив позивач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року витребувано ряд доказів (а.с. 125-126). 15 жовтня 2025 року представником відповідача ТОВ «Споживчий Центр» було подано клопотання (вх. №90431), за змістом якого останній вказує, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023, сторонами якого вказані ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , у зв`язку з запереченням позивачем самого факту підписання та укладення цього договору. При цьому ТОВ «Споживчий центр» після отримання та аналізу доказів, доданих до позовної заяви, визнало той факт, що відповідач не підписував і не укладав кредитний №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023, внаслідок чого цей договір є нікчемним (не укладеним). Окрім того, ТОВ "Споживчий центр" вказує, що кредитна заборгованість з кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 ним списана, що підтверджується карткою субконто та оборотно-сальдовою відомостями по вказаному договору за період з 20.10.2023 по 13.10.2025, у обліку Товариства цей договір був закритий, ТОВ «Споживчий центр» було підготовлено та подано до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення за фактом шахрайства, а також подано заяву про відкликання позовної заяви про стягнення заборгованості по кредитному договору від 14.10.2025. На переконання відповідача, спір виник внаслідок неправильних дій позивача, який не вжив необхідних заходів безпеки для захисту своїх даних та фінансового номеру телефону, а також не надав відповідачу доказів укладення договору не ним, а іншою особою до дати подання ним позову. В той же час дії Відповідача були цілком правомірними та відповідали чинному законодавству (а.с. 168-170 16 жовтня 2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області прийнято відмову представника позивача за первісним позовом ТОВ «Споживчий центр» від первісного позову ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості, закрито провадження у справі за первісним позовом ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 190). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди у частині вимог про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 191-192). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 193). У судовому засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Бобровська А.Л. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити у повному обсязі, а також стягнути судові витрати. Представник відповідача Шкаленко Є.В. у судовому засіданні вказав, що при укладенні договору відповідач діяв згідно норм чинного законодавства, у матеріалах справи відсутні докази щодо укладення кредитного договору іншою особою, натомість з метою закриття провадження у справі товариством було добровільно прийнято рішення при списання заборгованості та вчинено дії, що призвели до відсутності предмету спору та неврегульованих питань між сторонами справи. Зауважив, що на даний час Товариство також є потерпілою стороною у межах кримінального провадження. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору вважає такий спосіб захисту неналежним та неефективним, так як кредитний договір за відсутності підпису у ньому, про що наголошується позивачем, вказує на його нікчемність. Крім того, представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у частині визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з відсутністю предмету спору. У свою чергу представник позивача адвокат Бобровська А.Л. заперечувала щодо задоволення вказаного клопотання. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20 жовтня 2023 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» укладено в електронній формі кредитний договір №20.10.2023-100003070. Відповідно до умов вказаного договору сума кредиту становить 4500,00 грн, зі сплатою процентів в сумі 2,1%, строком надання кредиту 42 дні, до 30 листопада 2023 року. Договір підписано за допомогою електронного підпису кредитодавця та одноразовим ідентифікатором, який було направлено на фінансовий номер телефону [NUMBER] . За даними системи ТОВ «Старт-мобайл» на номер абонента [NUMBER] 20.10.2023 о 22:56:49 було доставлено SMS-повідомлення з текстом: «код підтвердження: Т141», про що свідчить довідка ТОВ «Старт-мобайл» вих. №2506/25-3 від 25.06.2025. Згідно квитанції №2381409205 На платіжну карту [NUMBER] 20.10.2023 о 22:57 грн було перераховано кошти у сумі 4500,00 грн із призначенням «видача за договором №20.10.2023-100003070». 22 жовтня 2023 року було зареєстровано електронне звернення [PERSON] ( [NUMBER] , [INFO] ) на гарячу лінію кіберполіції за номером 325922. 02 травня 2025 року до ЄРДР внесено відомості, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України, номер кримінального провадження 12025020020000423. Так, 02.05.2025 до Відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява від [PERSON] про те, що 20.10.2023 близько 21:00 год. невідома особа, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, використовуючи електронно-обчислювальну техніку, зловживаючи довірою, шахрайським шляхом, отримала доступ до фінансового номеру та персональних даних заявниці та заволоділа грошовими коштами у розмірі 8469 грн, чим спричинила матеріальний збиток останній на вказану суму. Відповідно до листа ТОВ «Споживчий центр» №2310 від 13.10.2025 «Про списання заборгованості та відсутність вимог за кредитним договором №20.10.2023-100003070» в результаті аналізу наданих [PERSON] документів товариство прийшло до висновку, що з високою вірогідністю кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 року був укладений невстановленою особою шляхом обману або зловживання довірою. Станом на дату даного листа ТОВ «Споживчий центр» списало заборгованість з кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 року та закрито його у своєму обліку. 10 жовтня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» сформовано заяву про вчинення кримінального правопорушення за вих. №2217, адресовану Відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, у якій повідомлено, що 20.10.2023 близько 22 год. 57 хв між ТОВ «Споживчий центр» та фізичною особою-позичальником, яка представилася як [PERSON] , був укладений кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 онлайн. 20.10.2023 р. [PERSON] було належним чином ідентифіковано, а саме ідентифікація та верифікація Клієнта була здійснена Товариством шляхом отримання через Систему BankID НБУ ідентифікаційних даних клієнта (дата/час 20.10.2023 22:49:06 MemberID: 2369728002, Банк: АБ "УКРГАЗБАНК", sidBi: 4dbd26ff-003f-4669-9956-7f02fc12b6ce). 20.10.2023 року Клієнт здійснюючи реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства через Веб-сайт Товариства обрав свій банк, для проходження ідентифікації за допомогою Системи BankID НБУ. Після чого Клієнт здійснив авторизацію на стороні банку та дозволив останньому передати Товариству свої ідентифікаційні дані. Відкриття кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 підтверджено по фінансовому номеру клієнта 0635218230, який вона вказала під час проходження ідентифікації. Користувач підключався з наступних IP адрес: 20.10.2023 - [NUMBER] , WebKit, AndroidOS , Сhrome. Таким чином, Товариством під час укладання кредитного договору було вчинено всі дії, передбачені чинним законодавством для ідентифікації клієнта. В подальшому фізична особа-позичальник, яка представилася як [PERSON] для укладання Договору та підтвердження своїх намірів підписала одноразовим ідентифікатором (код з СМС-повідомленням), який прийшов їй на мобільний телефон [NUMBER] , який вона вказала при реєстрації особистого кабінету та близько 22 год. 57 хв. 20.10.2023 року оформила кредитний договір №20.10:2023-100003070 від 20.10.2023. На виконання умов договору ТОВ «Споживчий центр» перерахувало на банківську картку [NUMBER] особі, яка представилась як [PERSON] грошові кошти у розмірі 4500 грн, що підтверджується квитанцією від 20.10.2023. Таким чином, невстановленою особою було скоєно злочин: заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами у сумі 4500,00 грн шляхом обману, що є майновою шкодою (реальними збитками), завданою товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», тому просили внести відомості про цю заяву до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства за ст. 190 КК України. Згідно відповіді ТОВ «Лайфселл» №3795д від 22.08.2025, наданої на адвокатський запит адвоката Бобровської А.Л., слідує, що зазначений в адвокатському запиті номер 0635218230 обслуговувався в мережі lifecell на умовах передоплати та знеособлено (анонімно), без укладення договору про надання електронних комунікаційних послуг в письмовій формі та без ідентифікації (реєстрації) кінцевого користувача (абонента) у постачальника електронних комунікаційних послуг. У ТОВ «лайфселл» відсутня інформація про належність номеру 0635218230 будь-якому кінцевому користувачу (в т.ч. [PERSON] ). Згідно інформації наданої АТ «Універсал Банк» №БТ/7269 від 29.08.2025, наданої на виконання ухвали суду, банком було ініційовано детальну перевірку в ході якої повідомлено, що банк не може ідентифікувати особу [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) як клієнта банку. Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Як зазначено вище, 20 жовтня 2023 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено в електронній формі кредитний договір №20.10.2023-100003070. Договір підписано за допомогою електронного підпису кредитодавця та одноразовим ідентифікатором, який було направлено на фінансовий номер телефону [NUMBER] . Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд зауважує, що в оспорюваному договорі зазначено реквізити електронного платіжного засобу споживача [NUMBER], натомість, як повідомлено АТ «Універсал Банк», банк не може ідентифікувати особу [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) як клієнта банку. Відповідачем не надано, а матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу з якого достеменно вбачалося б перерахування відповідачем на банківську карту належну [PERSON] та/або видачу їй готівкою через касу фінансової установи кредитних коштів за кредитним договором №20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року. Відповідачем також не надано жодного належного та допустимого доказу, з якого достеменно вбачалося б, що саме [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подавала заявку на отримання кредиту; підтверджувала умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки; за допомогою засобів зв`язку отримувала одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який нею було використано для підтвердження підписання кредитного договору. Навпаки, із наявних в матеріалах справи доказів, а саме із заяви ТОВ «Споживчий центр» за вих №2217 від 10.10.2025 року про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що внаслідок укладення кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року невстановленою особою було скоєно злочин - заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами у сумі 4500,00 грн шляхом обману, що є майновою шкодою (реальними збитками), завданою Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр». Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» самостійно визнало факти наявності у діях невідомої особи ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Отже, за відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачкою, а не будь-якою іншою особою, та за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме позивачкою вказаних кредитних коштів, та не спростування відповідачем зазначених обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки кредитний договір №20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та зазначені у ньому умови порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №199/7148/20 (провадження №61-18880св21), від 03 лютого 2023 року у справі №757/22453/20 (провадження №61-11009св22), від 26 лютого 2024 року у справі №752/6020/21 (провадження №61-8188св23). Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 недійсним. Щодо ж до вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). В постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №197/1330/14-ц (провадження №61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Отже, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Саме на позивача покладено обов`язок довести не тільки протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів, які саме моральні страждання нею понесено, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діянням відповідача та заподіяною шкодою, що як наслідок, вказує на відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог. Щодо клопотання про закриття провадження у справі, поданої представником відповідача ТОВ «Споживчий центр» Шкаленком Є.В. суд вважає, що вказане клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору, тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20). Таким чином, закриття кредитного договору №20.10.2023-100003070 від 20.10.2023 та списання заборгованості відповідачем, а також його оскарження позивачем у судовому порядку не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому в суду відсутні визначені процесуальним законом підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Проте, таких заяв позивачем до суду подано не було. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1211,20 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам). Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року в справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial