Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. 10.10.2024 року представник позивача [PERSON] надав до суду клопотання в якому, окрім іншого просив, визнати право власності за набувальною давністю за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [PERSON] (російською мовою « [PERSON] ») належала на праві приватної власності частка житлового будинку, який знаходить за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 13.05.1956 року, посвідченого 15.05.1956 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою № 5015. Мати позивача [PERSON] проживала разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , та доглядала за [PERSON] до моменту його смерті. Також, вказав, що [PERSON] помер та його поховання 24.11.1972 року було здійснено [PERSON] . З моменту смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] стали постійно проживати позивач та його мати [PERSON] . 24.01.1989 року позивач був прописаний за вищевказаною адресою. Його мати [PERSON] померла [INFO] . Позивач відкрито, безперервно впродовж більше ніж 10 років володіє спірним нерухомим майном, мешкає зі своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду з позовом. Під час розгляду справи представником позивача було уточнено позовні вимоги позивача та він просив, визнати право власності за набувальною давністю за [PERSON] на частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 04.03.2024 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова за клопотанням представника відповідача та згодою представника позивача замінено неналежного відповідача - Адміністрацію Слобідського району Харківської міської ради у справі за позовом [PERSON] до Адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, належним відповідачем - Харківською міською радою. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.07.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 17.06.2025 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та вирішено повернутися до стадії підготовчого судового провадження. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 17.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. У судове засідання представник відповідача Харківської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав. В наданих до суду письмових поясненнях представник відповідача [PERSON] зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Сам по собі факт користування позивачем усім домоволодінням, у тому числі спірними частинами після смерті [PERSON] та [PERSON] та проживання з реєстрацією у ньому не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю у позивача. Крім того, позивач зазначає, що після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина на спірні частини житлового будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] , проте потенційні спадкоємці не зареєстрували своє право у встановленому законом порядку та не відмовилися від права власності на відповідне нерухоме майно. Як стверджує у своєму позові позивач, після смерті своєї матері [PERSON] , яка доглядала та здійснювала поховання померлого [PERSON] , він зі своєю родиною користувався житловим будинком з надвірними будівлями по [ADDRESS] , тобто користування позивачем спірними частинами ґрунтується на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва (спадкування), а не на факті заволодіння безхазяйною річчю. Зазначене свідчить, що позивач весь час був обізнаним про власників на спірні частини домоволодіння, потенційних спадкоємців на такі частини, а отже знав, що заволодів чужими річами, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. Враховуючи зазначене вище, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Харківської міської ради у справі № 641/5730/23 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина України Серії [NUMBER] виданим Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській обл. 11.01.2001 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 24.01.1989 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-10). Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 20). З довідки Житлово-експлуатаційної контори виконавчого комітету Комінтернівської районної ради депутатів трудящих від 10.07.1973 року вбачається, що [PERSON] (російською мовою « [PERSON] ») мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка 24.11.1972 року провела особисто похорони померлого - російською мовою « [PERSON] », 1910 р.н. (т. 1 а.с. 12). Відповідно до довідки комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1105070 від 30.06.2021 року житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , частина якого належить [PERSON] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 13.05.1956, посвідчений 15.05.1956 Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою, № 5015; частина на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 13.05.1956, посвідчений 15.05.1956 Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою, № 5015 (т. 1 а.с. 13). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.05.1961 року позов [PERSON] задоволено та розподілено правокористування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , вирішено провести наступним чином: в користування [PERSON] виділено приміщення 1/4 площею 12,90 кв.м. і 1/5 розміром 8,50 кв.м., та частину паркану; в користування [PERSON] надано приміщення 1/3 площею 5,90 кв.м., 1/2 розміром 7,0 кв.м. і 1/1, тобто сені літ. «А» площею 7 кв.м., також сарай літ. «Б», погреб «В», туалет «Г», ворота № 1, частина паркану. Для реалізації поділу необхідно закласти дверні отвори між приміщеннями 1/2 і 1/5, а також між кімнатами 1/3 і 1/4 з віднесенням витрат на обидві сторони. З приміщення 1/5 влаштувати з віконного отвору вхідну дверь за рахунок позивача. Влаштувати дверний отвір між приміщеннями 1/2 і 1/3 та встановити пічний вогнище в приміщенні 1/2 за рахунок відповідача. Поділ земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] проведена наступним чином: в користування [PERSON] надати земельну ділянку 2 площею 217,5 кв.м., в користування [PERSON] виділено земельну ділянку 1 площею 217,5 кв.м. (т. 1 а.с. 18). Відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (т. 1 а.с. 19). Позивачем до суду було надано копію домової книги реєстрації осіб, які проживали в буд. [ADDRESS] , згідно до якої [PERSON] , 1948 року народження, була зареєстрована за даною адресою з 26.11.1971 року (т.1 а.с. 51-57). Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395366311 від 18.09.2024 року частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , а також частина вказаного житлового будинку належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, р№ 5015, 13.05.1956, 7-а ХДНК (т. 1 а.с. 238). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Позивач у позові зазначив, що проживав у спірному будинку разом зі своєю матір`ю зі згоди [PERSON] та мати здійснювала догляд за ним, та після його смерті продовжували проживати у спірному житловому приміщенні. Також позивач зазначив, що його мати [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку з 26.11.1971 року, тобто за рік до смерті власника будинку [PERSON] . Тобто реєстрація місця проживання матері позивача 26.11.1971 року, як і саме проживання [PERSON] та її на той час малолітнього сина - позивача у справі, відбулася зі згоди власника житлового приміщення [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що проживав у вказаному будинку з своєю померлою матір`ю знаючи, що він належав [PERSON] . У позовній заяві позивач зазначив, що померлий власник [PERSON] не мав спадкоємців, та вони з матір`ю продовжили проживати у спірному будинку після смерті власника, так як [PERSON] здійснювала догляд за померлим та здійснила його поховання. Відомості щодо кола спадкоємців після смерті [PERSON] та дані щодо прийняття спадщини після останнього в матеріалах справи відсутні. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був встановлений або не був і не міг бути відомим володільцю, а також у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, то відповідачем може бути орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, належними відповідачами у справах про визнання права власності у порядку набувальної давності є власник, його правонаступник (спадкоємці), а за їх відсутності - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 1277 ЦК України спадщина не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою, в населених пунктах де нема нотаріуса,- відповідними органами місцевого самоврядування. Охорона спадкового майна триває від моменту, коли стало відомо про відсутність спадкоємців, неприйняття ними спадщини, і до визнання спадщини відумерлою та переходу її у власність органів місцевого самоврядування (ст. 1283 ЦК України ). Статтею 1277 ЦК України не визначено граничного строку для подачі відповідним органом місцевого самоврядування заяви про визнання спадщини відумерлою, зважаючи на те, що діючим законодавством не передбачена відмова територіальної громади від набуття права власності в порядку встановленому даною статтею, враховуючи те, що відумерла спадщина, яка не оформлена за територіальною громадою не може бути об`єктом набувальної давності. Враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такий висновок міститься у рішеннях Верховного Суду у справах № 199/9518/15-ц від 07 травня 2018 року № 307/51/17, від 10 травня 2018 року та № 296/6949/17 19 вересня 2018 року. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний про те, що власником будинку, який є предметом спору та на частину якого він просить визнати право власності за набувальною давністю, був [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21). Що стосується проживання позивача у спірному майні тривалий час, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, то дані обставини не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України. Враховую вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивач володіє спірним нерухомим майном за волею власника і завжди знав, хто є власником цього майна, а тому відкритість і безперервність володіння нерухомим майном в даному випадку не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`вязку з чим вимоги позивача є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності за набувальною давністю за [PERSON] на частку спірного житлового будинку задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed