Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕБТ КОЛЕКШН» звернулося в суд із позовом до [PERSON] , просить стягнути із відповідача в свою користь заборгованість за Договором позики № 3587506363/250293 у розмірі 6810 грн. Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] 24.02.2020 в електронній формі уклали Договір кредиту № 3587506363/250293, за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000,00 грн, строк позики - 30 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1,85 % в день. На підставі договору факторингу №1-31/05/21 від 31.05.2021 укладеного між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та договору відступлення права вимоги від 03.06.2021 № 1-03/06/2021, позивач набув право вимоги до відповідача за Договором позики №3587506363/250293 в сумі заборгованості 6810 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000 гривень та простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 4810 грн. В обґрунтування своїх вимог Позивач надав суду інформаційну довідку ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» (технологічного оператора платіжних послуг), яка підтверджує зарахування кредитних коштів. Зазначений документ містить відомості щодо суми перерахованих кредитних коштів, дати їх зарахування, а також реквізитів карткового рахунку. Відповідно п.2.3. за цим Договором, Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 08.09.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін, відповідачу наданий строк на подання відзиву на заявлену вимогу. Представник позивача у судове засідання не прибув, проте в позовній заяві зазначив, що просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримав та не заперечив щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подавала. 24.10.2025 подала клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 27.10.2025, посилаючись на те, що нею велись перемовини з позивачем з метою врегулювання спору в позасудовому порядку. Суд задовільнив вказане клопотання та відклав розгляд справи на 13.11.2025. Однак відповідач надалі повторно не з`явилась в судові засідання, призначені на 13.11.2025, 05.12.2025 та 26.12.2025. На адресу відповідача, яка згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру є її адресою реєстрації, направлялась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, із зазначенням дати судового засідання, проте лист із вказаними документами повернувся до суду без їх отримання відповідачем та з відміткою пошти. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б), від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18). Крім того, їй направлялись повістки, у яких повідомлялися дати судових засідань, проте відповідач у судове засідання не прибула. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі, і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. За наведених вище обставин та відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності сторін без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Отже, фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається із договору позики від 24.02.2020 №3587506363/250293, що укладений між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] , Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000,00 грн, строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,85 % в день, всього відсотки у розмірі 1110 грн. На договорі наявна відмітка про підписання його електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора - електронного підпису R21865, який був направлений відповідачу на номер телефону 380971356405 24.02.2020. Згідно із довідкою про ідентифікацію, виданою Позикодавцем, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким/якою укладено договір №3587506363/250293 від 24.02.2020, ідентифікована ТОВ «ГОУФІНГОУ». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора). Одноразовий ідентифікатор: R21865 який був направлений відповідачу на номер телефону [NUMBER] 24.02.2020. Відповідно до листа ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 19.08.2025 №2025-ПО/217 24.02.2020 о 22:20:31 було проведено транзакцію на суму 2 000,00 грн, маска картки - [NUMBER] . ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» 31.05.2021 уклали договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу 31.05.2021 позивач отримав право вимоги за кредитним договором 3587506363/250293 від 24.02.2020 укладеним з [PERSON] . На підтвердження виконання пункту 7.2 договору, позивачем надано платіжні доручення від 10.06.2021 №37 та від 04.06.2021 №36, відповідно до якого ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» перерахувало ТОВ «ГОУФІНГОУ» 3306640.45 (2316640,45+990000) грн ціни за придбання права вимоги. ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги №1-03/06/2021 від 03.06.2021 відступив право вимоги за кредитним договором №3587506363/250293 від 24.02.2020 до ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЕКШН». Пунктом 1.2 договору передбачено, що в дату підписання цього договору відступлення Прав Вимоги Кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув права вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони кредитора за Кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги від 03.06.2021 позивач право вимоги за кредитним договором 3587506363/250293 від 24.02.2020 укладеним з [PERSON] . Також, позивачем надано платіжну інструкцію №2 від 09.06.2021 про перерахування ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» 2321640,45 грн відповідно до договору відступлення права вимоги №1-03/06/2021 від 03.06.2021. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 26.05.2025 загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 6810 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2000 грн, прострочена заборгованість за процентами в розмірі 4810 грн. Спір виник унаслідок порушення відповідачем зобов`язань у частині повернення кредитних коштів. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про електронну комерцію». Так, у статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір ? це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частинами сьомою та дванадцятою статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа, і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Пунктами 1, 3 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; розірвання договору; сплата неустойки. За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 24.02.2020 ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] в електронній формі уклали Договір кредиту №3587506363/250293, за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000,00 грн. строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,85 % в день. Відповідач підписала договори за допомогою електронного цифрового ідентифікатора, який був надісланий на її номер телефону. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 підтверджує, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині». Довідки про ідентифікацію в електронно-комунікаційній системі містять всі реквізити офіційного документа, підписані посадовою особою товариства - директором, який несе відповідальність за достовірність відомостей, які в ньому зазначені, в тому числі і кримінальну за статтею 358 КК України, є належним, допустимим письмовим доказом у справі. При цьому, як вбачається із листа ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 19.08.2025 №2025-ПО/217 24.02.2020 о 22:20:31 було проведено транзакцію на суму 2 000,00 грн, маска картки - [NUMBER] . Такий номер карти вказаний і у реквізитах відповідача, які зазначені у кредитному договорі. Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її карткові рахунки. У суду відсутні підстави для сумніву, що [PERSON] не було перераховано визначену умовами кредитного договору суму коштів, що підтверджується вищенаведеними доказами та не спростовано відповідачем, яка будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договорів не заявляла. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Як встановлено судом, на підставі договору факторингу №1-31/05/21 від 31.05.2021 укладеного між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та договору відступлення права вимоги від 03.06.2021 № 1-03/06/2021, позивач набув право вимоги до відповідача за Договором кредиту №3587506363/250293, що підтверджується змістом договорів, реєстрами та платіжними інструкціями, які досліджені судом. Вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами, суд виходить з такого. Частиною першою статті 1048 ЦК України, положення якої застосовуються до спірних правовідносин, в силу припису ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 містяться такі правові висновки: установлений кредитним договором строк кредитування визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати (п. 93); у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (п.103); твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України (п.116); Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Як вбачається зі змісту виписки з особового рахунка за Кредитним договором № 3587506363/250293 ПІБ: [PERSON] , доданої до позовної заяви, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість по тілу кредиту у сумі 2000,00 гривень та проценти від суми кредиту за період користування коштами (з 24.02.2020 по 26.05.2025) у сумі 4810 гривень, тобто поза межами погодженого сторонами строку надання кредиту. У цій справі суд встановив, що згідно з п.1.2 Кредитного договору кредит надавався строком на 30 днів. Відповідно до п.5.2 Кредитного договору всі зміни і доповнення до цього Договору оформлюються шляхом підписання сторонами додатків і додаткових угод з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Суд констатує, що доказів внесення змін і доповнень до Кредитного договору в частині продовження строку кредитування позивач суду не надав, і матеріали справи їх не містять. За змістом положень ч. 3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України). Передбачений процесуальним законом принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача. Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.09.2022 по справі № 645/5557/16-ц. Окрім того суд зауважує, що у Витязі з реєстру боржників до договору факторингу № 1-31/05/2021 від 31.05.2021, та у Витязі з реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021 від 03.06.2021 датою закінчення договору зазначено 24.03.2020, яку первісний кредитор та відповідач узгодили, як дату закінчення строку Кредитного договору. З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивач не довів тієї обставини, що строк наданням кредиту (строк дії Кредитного договору) було продовжено. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18), постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 712/9613/15-ц (провадження № 61-46733св18), постанові Верховного Суді від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Відтак суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Враховуючи наведене, суд не в повній мірі погоджується із розрахунком заборгованості, наданим позивачем, та здійснює свій розрахунок. З огляду на викладене вище, обґрунтованим є нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами на підставі ст. 1048 ЦК України лише протягом погодженого сторонами строку надання кредиту упродовж 30 днів, у сумі 1110 грн (2000,00 грн * 1,85 % * 30 днів). У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами у сумі 4810,00 гривень є необґрунтованими. Оскільки строк кредитування сплинув, відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2000 грн та відсотками у розмірі 1110 грн, разом - 3110 грн, а тому позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду поніс судові витрати на суму 2422,40 грн - зі сплати судового збору. Також, позивач просить стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 гривень, понесення яких підтверджує договором про надання правової допомоги №11/07/2025 від 11.07.2025, актом на отримання правової допомоги у розмірі 10 500 від 01.10.2025, платіжною інструкцією від 01.10.2025 №9565, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серії КС № 8096/10. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц. Відповідач не заявляла клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність та безпідставність. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд вважає, що витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у цій справі, підтверджені належними та допустимими доказами, їх розмір у сумі 10 500 грн є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує принцип пропорційності задоволених вимог та керується при вирішенні процесуального питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, окрім положень ст.141 ЦПК України, також правовою позицією, закріпленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22). Суд даним рішенням у справі заявлені позивачем позовні вимоги визнав обґрунтованими, проте зменшив їх, що має наслідком часткове задоволення позову, а саме задовольнив на 3 110 грн із заявленої вимоги на 6 810, тобто на 45,67% від заявленої майнової вимоги. Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4795 грн 35 коп. (10 500 грн ? 45,67% = 4795 грн 35 коп.). Також суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1106 грн 31 коп. (2422 грн 40 коп. ? 45,67% = 1106 грн 31 коп.). Загалом, сума судвоих витрат, що підлягає до стягнення з відповідача, становить 5901 грн 66 коп. З огляду на викладене,

Outcome: partial