Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся з позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні [PERSON] неповнолітнього [PERSON] , 20 жовтня 2010 року, що є необхідним позивачу для звільнення з лав ЗСУ. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 10 липня 2017 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Його дружина [PERSON] до моменту одруження з ним перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] і за час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося і шлюб між ними розірваний, син [PERSON] , [INFO] залишився проживати з матір`ю та перебував на повному її утриманні та вихованні, аж до укладення нового шлюбу з ним. Фактично з 2017 року на його утриманні перебуває син дружини від першого шлюбу [PERSON] . Вони всі разом проживають в його будинку по [ADDRESS] , дружина ніде не працює, здійснює догляд за неповнолітніми дітьми. Протягом попередніх років він сам забезпечував сім`ю, займаючись перевезеннями пасажирів, згодом мав непостійну роботу і доходи, а на даний час проходить службу в ЗСУ. Батько сина дружини від попереднього шлюбу [PERSON] участі у вихованні сина [PERSON] не приймає, перебуває за межами України. Ухвалою суду від 16 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 10 червня 2025 року ухвалою суду залучено в якості співвідповідача - [INFO] ; замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування: служба у справах дітей Болехівської міської ради на виконавчий комітет Болехівської міської ради, як орган опіки та піклування. Представник [INFO] [PERSON] подав письмові пояснення, в яких просить в задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи без їх участі. Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У поясненнях вказує, що позивач призваний на військову службу по мобілізації до в\\ч [NUMBER] і підстав для відстрочки згідно п. 3 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на дату призову не було, оскільки чинним законодавством для даної відстрочки передбачені документи на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до ст. 268 СК України. Щодо бажання позивача звільнитися з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції чинній на момент призову, а саме те, що підставою для звільнення військовослужбовця, який має трьох і більше дітей віком до 18 років, необхідні копія свідоцтва про народження дітей із зазначенням батьківства (материнства) особи або рішення суду про встановлення факту батьківства (материнства) особи. А тому встановлення факту перебування на утриманні дітей дружини не призведе до звільнення позивача, навіть не беручи до уваги рідного батька дітей, який проживає за кордоном, як вказав позивач (а.с.55). 18 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідача [PERSON] , представник співвідповідача [INFO] в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час і місце цього засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Свідок [PERSON] вказала, що позивач є її рідним братом. Вона проживає на сусідній вулиці і часто буває у позивача. [PERSON] є утримувачем [PERSON] . У [PERSON] є двоє своїх дітей, але різниці між дітьми у нього немає, ніколи не спостерігала, щоб були розбіжності між дітьми чи до когось більша прив`язаність чи любов. [PERSON] матеріально утримує дітей, покриває їх матеріальні витрати (на відпустку, навчання). У всі поїздки їдуть всі діти, дозвілля проводять всі разом. [PERSON] має окрему кімнату, спить на іншому поверсі. Батько [PERSON] возив його до війни відпочивати на море. Не було такого, щоб [PERSON] хвалився, що батько йому щось передав. Свідок [PERSON] , теж сестра позивача, підтвердила, що [PERSON] , син дружини позивача від першого шлюбу, називає його батьком. [PERSON] піклується про сім`ю, відпочивають разом, любить дітей. Сім`я гарна, спокійна, позитивна, сварок не чула. Про [PERSON] піклується більше позивач, допомагає вчитися, одягає, вчить керувати автомобілем та велосипедом, піклується, як батько. Позивач та неповнолітній [PERSON] мають спільні інтереси. [PERSON] фінансово утримує сім`ю. Про те, що батько [PERSON] допомагає йому, вона не чула. Неповнолітній свідок [PERSON] вказав, що проживає в м.Болехів з мамою та вітчимом [PERSON] , з якими у нього однаково добрі відносини, разом спілкуються та відпочивають. [PERSON] разом з матір`ю наполягають, щоб він більше вчився. Має телефон, комп`ютер. Мама з [PERSON] купують йому одяг. Коли йому потрібно щось купити, то звертається до матері і [PERSON] , який більше матеріально дбає про нього та утримує його. [PERSON] вчить його керувати автомобілем, він спілкується з ним та розказує про свої таємниці. Різниці між ним і братами [PERSON] не робить. Батько перебуває в Республіці Польща та передає йому солодощі, чи сплачує він аліменти на його утримання не відомо. Суд, заслухавши вступне слово позивача, відповідача [PERSON] , яка визнала позовні вимоги, їх представників, представника органу опіки та піклування [PERSON] , пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які дослідженні в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та яким обставинами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду справи є факт перебування на утриманні позивача неповнолітнього [PERSON] . Метою встановлення такого факту позивач пов"язував з тим, що він є військовозобов`язаним, а у відповідності до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. Перелік обставин та інших поважних причин для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації зазначений у ст. 23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до абз. 4 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Матеріалами справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 10 липня 2018 року (а.с.7). Від даного шлюбу у подружжя [PERSON] народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). Крім того, дружина позивача [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2017 року розірвано, [PERSON] залишено дошлюбне прізвище « [PERSON] » та залишено на проживанні з нею сина [PERSON] (а.с.10-11). Згідно посвідчення [NUMBER] , виданого 14 серпня 2020 року, позивач та відповідач [PERSON] мають право на пільги передбачені закондавством України для багатодітних сімей (а.с.12). Відповідно до актів обстеження умов проживання від 05 травня 2025 року, комісією встановлено, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживають по [ADDRESS] , утримують та виховують трьох (неповнолітніх дітей до 18 років) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У будинку умови проживання сім`ї задовільні, зроблено ремонт, кімнати облаштовані меблями та побутовою технікою; є запас продуктів харчування, діти мають окремі кімнати, окремі спальні місця, шафи для одягу, стіл для навчання, комп`ютерну техніку, одяг по сезону. Cім`я проживає у дружніх та доброзичливих стосунках, батьки уклали шлюб у липні 2018 року, а в 2020 році народилася третя дитина і сім`я має статус багатодітної, займаються вихованням дітей, різниці між дітьми немає. [PERSON] добре ставиться до [PERSON] , виховує його, як рідного сина, який також добре відзивається про вітчима. Сім`я самостійно виховує і утримує трьох дітей (а.с.13-14). Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті164,180 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У даній справі позивач просить встановити факт утримання ним дитини дружини від попереднього шлюбу, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для біологічного батька дитини. Доведення факту одноосібного виховання дітей вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні. Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України). Виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд зазначає, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою [PERSON] , має право на участь у вихованні дитини дружини [PERSON] (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останнього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Таким чином, у вітчима виникає обов`язок утримувати дітей лише у разі відсутності у них матері та батька, або вони з поважних причин не можуть надавати належного утримання, що відповідає правовій позиції Верховного суду у постанові від 14.12.2023 року № 160/11228/23. Під час розгляду справи суд встановив, що відповідач [PERSON] , батько дитини [PERSON] не позбавлений батьківських прав, не визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворим, не знаходиться в полоні, на окупованій території, внаслідок чого не може брати участь у його вихованні чи має реальні перешкоди щодо виховання дитини. Пояснення свідків та долучені ж до матеріалів справи на підтвердження позовних вимог докази підтверджують тільки той факт, що неповнолітній [PERSON] проживає однією сім"єю разом з матір"ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] , перебування батька дитини [PERSON] за кордоном та не є належними доказами того, що існують обставини, за яких батько не здатний виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлений у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно сина. Крім того, слід зазначити, що в неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є мати [PERSON] та батько [PERSON] , які за нормами права, зобов`язані його утримувати, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою та, чи проживають разом з дитиною або окремо від них. Так, згідно судового наказу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частки з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач є вітчимом по відношенню до цієї дитини та ним не надано достатніх переконливих доказів того, що батько дитини із поважних причин не може надавати йому належного утримання, тоді як у сімейному законодавстві закріплений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та принцип невідчужуваності сімейних обов`язків і неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання і виховання дитини. Виконавчий комітет Болехівської міської ради, як орган опіки та піклування, на виконання ухвали суду щодо надання письмового висновку з приводу розв"язання спору щодо факту виховання та утримання [PERSON] неповнолітнього [PERSON] не ухвалив рішення через недостатність голосів (а.с.129). Таким чином, суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що батько дитини [PERSON] не здатний виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлений у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно сина, хоча тільки в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються. Крім того, неповнолітній [PERSON] , який за рішенням суду залишився на проживанні з матір`ю, в силу досягення 15 річчя вправі самостійно обирати місце проживання з матір"ю чи батьком [PERSON] , який на даний час перебуває за межами України, а відтак позбавлений можливості безпосередньо та на постійній основі брати участь у вихованні сина. Таким чином, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, беручи до уваги, що проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, тому суд уважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач, який на даний час проходить службу в ЗСУ не позбавлений можливості звернутися до військової частини з відповідним рапортом за наявності підстав для звільнення з військової служби та реалізувати своє право на звільнення з війської служби з підстав, передбачених п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу», однак доказів відмови у реалізації такого права з тих чи інших підстав, факти про які просить встановити у даному провадженні, суду не надано, порушення його прав не доведено. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно дост. 141 ЦПК України, понесені судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed