Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача До Соборного районного суду міста Дніпра 02 вересня 2025 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором доручення, в якому просив суд стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість за договором доручення від 01 жовтня 2024 року у розмірі 150 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02 вересня 2025 року складає 6 205 830 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що, 17 жовтня 2024 року між ним та відповідачем було укладено Договір доручення відповідно до п.п. 1.1-1.3. Договору Повірений зобов`язується від імені та за рахунок Довірителя здійснити наступні юридичні дії: Придбати автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, не старше 2021 року випуску. Здійснити державну реєстрацію автомобіля у відповідному територіальному сервісному центрі МВС України на ім?я Довірителя. Загальна вартість автомобіля в момент придбання не повинна перевищувати 150 000 доларів США. Повірений зобов`язаний повідомляти Довірителя про виконання дій визначених у п.1.1 цього Договору, шляхом направлення повідомлення в месенджер Telegram, Viber бо WhatsAp на номер телефону Сторони. Згідно п. 3.1. Договору Повірений зобов`язаний виконати доручення до 01 травня 2025р. Відповідно до п. 5.5 Договору, у разі невиконання Повіреним умов у встановлений строк, він зобов?язаний протягом 3 (трьох) робочих днів повернути Довірителеві всі отримані грошові кошти у повному обсязі. Згідно п. 7.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до 02.06.2025 року, але в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов?язань. 17 жовтня 2024 року відповідач надав позивачу розписку, відповідно до зазначеної розписки [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 150 000,00 доларів США для виконання [PERSON] доручення за Договором від 01 жовтня 2024 року. Таким чином, позивач виконав свій обов?язок з забезпечення відповідача грошовими коштами для виконання доручення передбачений п.4.2.2. Договору. 18 серпня 2025 р., відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру ГЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, наданої на адвокатський запит від 15 серпня 2025 р, позивачу стало відомо, що 23 жовтня 2024 р. [PERSON] набув у власність транспортний засіб марки «LAND ROVER RANGE ROVER», 2022 року випуску та в порушення умов договору доручення зареєстрував право власності за собою (Повіреним), а не за позивачем. Крім того, 18 червня 2025р. [PERSON] на підставі договору дарування, вищезазначений транспортний засіб перереєстровано на [PERSON] . 3 огляду на те, що вимоги Договору доручення відповідачем виконані не були 22 серпня 2025р. він направив на адресу відповідача вимогу про виконання умов Договору доручення, відповідно до якої вимагав: «Протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги повернути всі грошові кошти, отримані від Довірителя, у сумі 150 000,00 доларів США. Повідомити його письмово про час та місце виконання цієї вимоги». Проте на момент складання позовної заяви, від [PERSON] так і не надійшло жодної відповіді на його вимогу про повернення грошових коштів, тому наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с. 2-7). 09 жовтня 2025 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що дійсно 17 жовтня 2024 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір доручення відповідно до якого відповідач повинен був придбати відповідний транспортний засіб за кошти позивача які 17 жовтня 2024 року йому передав останній. 21 жовтня 2025 року між сторонами відбулася зустріч на якій відповідач повідомив позивача, що придбав транспортний засіб на виконання умов Договору доручення, проте позивач відмовився прийняти зазначений транспортний засіб та здійснити реєстрацію на своє ім`я, оскільки автомобіль йому не сподобався. Після відмови позивача він здійсним реєстрацію на своє ім`я, з метою подальшого продажу автомобіля та повернення грошових коштів позивачу. Так як продаж цього транспортного засобу у 2025 році став би для відповідача другим продажем протягом календарного року, що тягне за собою обов`язок сплатити податок на доходи фізичних осіб він уклав договір дарування на ім`я [PERSON] , на свого батька, проте [INFO] батько помер. Отже внаслідок його смерті продаж автомобіля стало не можливим, що унеможливлює повернення коштів позивачу. Отже відповідачем не заперечується наявність боргових зобов`язань перед позивачем за Договором доручення від 17 жовтня 2024 року, проте виконання зобов`язань є неможливим, тому просив відстрочити виконання судового рішення до моменту завершення оформлення спадкових прав та можливості відчуження транспортного засобу з метою повернення коштів позивачу (а.с. 63-68). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 вересня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 40-41). Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Відповідно до ч.8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. 05 вересня 2025 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 51-52). 05 вересня 2025 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 51-52). Ухвалою судді від 09 вересня 2025 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором доручення (а.с. 53-54). 10 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 79-80). Сторони в судове засідання не з`явилися, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідача просив розстрочити виконання рішення суду терміном на десять місяців. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом 17 жовтня 2024 року між [PERSON] (Довіритель) та [PERSON] (Повірений) було укладено Договір доручення про наступне: Відповідно до п.п. 1.1-1.3. Договору Повірений зобов?язується від імені та за рахунок Довірителя здійснити наступні юридичні дії: Придбати автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, не старше 2021 року випуску. Здійснити державну реєстрацію Автомобіля у відповідному територіальному сервісному центрі МВС України на ім?я Довірителя. Загальна вартість Автомобіля в момент придбання не повинна перевищувати 150 000 доларів США. Повірений зобов?язаний повідомляти Довірителя про виконання дій визначених у п.1.1 цього Договору, шляхом направлення повідомлення в месенджер Telegram, Viber бо WhatsAp на номер телефону Сторони. Згідно п. 2.1 Довіритель передає Повіреному грошові кошти у розмірі, необхідному для придбання та реєстрації автомобіля, що підтверджується розпискою Повіреного. Відповідно до п. 3.1 Повірений зобов`язаний виконати доручення до 01 травня 2025 року. Згідно п. 5.5 Договору, у разі невиконання Повіреним умов у встановлений строк, він зобов?язаний протягом 3 (трьох) робочих днів повернути Довірителеві всі отримані грошові кошти у повному обсязі. Згідно п. 7.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до 02.06.2025 року, але в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов?язань (а.с. 8-10). Відповідно до розписки від 17 жовтня 2024 року [PERSON] та [PERSON] уклали розписку про те що Довіритель передав, а Повірений прийняв грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США для виконання Повіреним доручення за Договором доручення від 17 жовтня 2024 року. у разі якщо автомобіль не буде придбано в строк до 01 травня 2025 року Повірений зобов`язується повернути Довірителю грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США (а.с. 11). 18 серпня 2025 року т.в.о. начальника головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях надано інформацію на адвокатський запит відповідно до якого повідомлено, що в період з 01 жовтня 2024 року по 17 серпня 2025 рік за [PERSON] 23 жовтня 2024 року було зареєстровано транспортний засіб марки Land Rover, модель Range Rover, 2022 року випуску, а 10 червня 2025 року на підставі договору дарування вказаний автомобіль було перереєстровано на [PERSON] (а.с. 12-13) 20 серпня 2025 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено вимогу про виконання умов договору доручення від 17 жовтня 2024 року в якій просив протягом трьох календарних днів з моменту отримання вимоги повернути всі грошові кошти, отримані від довірителя у сумі 150 000 грн. (а.с.14-16). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦПК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ч. 2 ст. 1000 ЦК України). Відповідно до ст. 1001 ЦК України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя. Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Обов`язки повіреного та довірителя регламентовані ст.ст.1006, 1007 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Так 17 жовтня 2024 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір доручення відповідно до якого відповідач зобов`язався від імені та за рахунок позивача придбати автомобіль Land Rover, модель Range Rover, не старше 2021 року випуску та вартість якого не буде перевищувати 150 000 доларів США та здійснити державну реєстрацію на ім`я позивача в строк до 01 травня 2025 року, за що отримає винагороду в розмірі 50 000 грн. На виконання п. 2.1 Договору доручення позивач передав відповідачу грошові кошти на придбання від його іменні транспортного засобу в розмірі 150 000 доларів США, в свою чергу відповідач зобов`язується у разі якщо транспортний засіб не буде придбано повернути Довірителю грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США на підтвердження чого сторонами було підписано розписку від 17 жовтня 2024 року. Позивач свої зобов`язання за Договором доручення виконав в повному обсязі, а саме передав відповідачу грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Однак, відповідач умови договору не виконав, у встановлений Договором строк, не придбав автомобіль та не здійснив державну реєстрацію автомобіля на ім`я позивача, а також не повернув грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст.611 ЦК України). В порушення умов договору а також ст.ст.509, 526, 1000 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем зобов`язання за договорами доручення, транспортний засіб позивачу не поставлено, грошові кошти не повернуто, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення, а право позивача захисту в обраний ним спосіб. Як вбачається зі ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно доч.ч.1-2ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 судом встановлено: «... формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення». Відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, визначених Національним банком України станом на 02 вересня 2025 один долар США дорівнює 41,3722 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 150 000 доларів США, що становить 6 205 830 грн.. Таким чином, оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягненню з відповідача заборгованості за Договором доручення в розмірі 150 000 доларів США. , що за офіційним курсом НБУ станом на 02 вересня 2025 року складає 6 205 830 грн. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Стосовно заяви відповідача про розстрочку виконання судового рішення строком на десять місяців суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача так і відповідача. Відстрочення виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обгрунтувань та досліджень доказів. Підстави, на які посилається відповідач в обґрунтування заяви про розстрочення виконання рішення суду, суд вважає недостатніми. Таким чином, ураховуючи викладене, суд вважає, що заява відповідача про розстрочення виконання рішення по даній цивільній, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved