Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

24.11.2025 представник позивача [PERSON] - адвоката Аветісян Н. А. звернулася до Холодногірського районного суду м. Харкова з вищевказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики: 62500 доларів США, 3 % річних в сумі 474,99 доларів США, проценти за користування позикою у порядку ст. 1048 ЦК України у сумі 474,99 доларів США та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2024 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику позику у розмірі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 236 750 грн. за офіційним курсом НБУ (1 долар - 41,225 грн.) станом на 05.08.2024, а Позичальник зобов`язався повернути надані грошові кошти в терміни, передбачені в даному Договорі (п.1). Згідно з п. 2.4 Договору кошти, надані згідно з цим Договором про надання позики, повертаються Позичальником у повному обсязі протягом 12 місяців у строк до 05.08.2025 включно за графіком по 2 500,00 доларів США щомісячно з 01 по 05 число кожного місяця. Згідно з п. 2.1 позика надається Позичальнику за обумовленою домовленістю Сторін щодо сплати Позичальником винагороди за користування грошовими коштами, у розмірі 3% - річних. Згідно з п. 3.2 у випадку несвоєчасного повернення позики у повному обсязі, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 0,1 % від суми, що визначена у п. 1.1. Договору. 3 березня 2025 року було укладено ще один договір позики в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Позикодавець зобов`язуються надати Позичальнику позику у розмірі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 093 350,00 грн. за офіційним курсом НБУ (1 долар - 41,867 грн.) станом на 03.03.2025, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в терміни, передбачені в даному Договорі. Згідно з п. 2.4 кошти, надані за Договором повертаються Позичальником у повному обсязі протягом 12 місяців до 03.03.2026 включно за графіком по 4 166,6 доларів США щомісячно з 01 по 05 число кожного місяця. Згідно з п. 2.1. Договору Позика надається Позичальнику за обумовленою домовленістю Сторін щодо сплати Позичальником винагороди за користування грошовими коштами, у розмірі 3% - річних. Згідно з п. 3.2. Договору у випадку несвоєчасного повернення позики у повному обсязі, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 0,1 % (один відсоток) від суми, що визначена у п. 1.1. Договору. Грошові кошти за обома договорами позики були передані позивачем в повному обсязі. Проте, повернути грошові кошти в обумовленому обсязі та за погодженим графіком позичальнику з невідомих причин не вдалось. Станом на 20 листопада 2025 року утворилась заборгованість в розмірі 62500 доларів США. Так, за договором від 05.08.2024 позичальник (відповідач) винний 12 500 доларів США, останній платіж за графіком здійснено 05.03.2025 року. За договором від 03.03.2025 заборгованість склала 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, не сплачено жодного платежу. Факт одержання грошей в рахунок надання позики підтверджується розписками, власноручно підписаними Позичальником в момент передачі йому суми позики. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 02.12.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 16.12.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що заявлена у позові сума не відповідає дійсності та складає меншу суму, оскільки друга угода від 03.03.2025 ще діє до 03.03.2026, тому вимога є передчасною. Зазначені позики він брав для купівлі будинку та для його ремонту, гроші позики витратив на ремонт та на їх повернення розраховував від реалізації його житла у м. Харкові. Однак в силу об`єктивних обставин на даний момент цього не сталося. У липні 2025 року він захворів та проводив довготривале лікування. Позики Позивач підтверджує розписками, однак той не надав ніяких доказів непроведення виплат відповідно до умов угод. Стосовно 3% вічних та одного відсотку за користуванням грошевими коштами та процентів за користування позикою в порядку ст. 1048 ЦК України зазначив, що позивач до закінчення дії договору від 03.03.2025 такі санкції застосовувати не може, тому просив у задоволенні позову відмовити. 19.12.2025 від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, у якій він, користуючись своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 174 ЦПК України та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, повністю визнав заявлені у позові вимоги і не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 22.12.2025 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Аветісян Н. А. у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явився шляхом прийняття участі у режимі відео конференції, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснив, що дійсно уклав договори позики з позивачем, оскільки мав намір продати належні йому п`ять об`єктів нерухомості та придбати інше нерухоме майно, об`єкти виставлені на продаж, однак внаслідок ситуації у країні продаж майна не відбулася, що позбавило його можливості своєчасно виплатити суму боргу, після реалізації майна вся сума буде виплачена позивачу. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05.08.2024 між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений договір позики (Договір-1), згідно з яким Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику позику у розмірі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 236 750 грн. за офіційним курсом НБУ (1 долар - 41,225 грн.) станом на 05.08.2024, а Позичальник зобов`язався повернути надані грошові кошти в терміни, передбачені у даному Договорі (п. 1.1). З п. 2.4 Договору-1 від 05.08.2024 вбачається, що кошти, надані згідно з цим Договором, повертаються Позичальником у повному обсязі протягом 12 місяців у строк до 05.08.2025 включно за графіком по 2 500,00 доларів США щомісячно з 01 по 05 число кожного місяця. Згідно з п. 2.1 Договору-1 позика надається Позичальнику за обумовленою домовленістю Сторін щодо сплати Позичальником винагороди за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних, що станом на 05.08.2025 становить 159,3 доларів США. Як вбачається з п. 3.2 Договору-1 у випадку несвоєчасного повернення позики у повному обсязі, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 0,1 % від суми, що визначена у п. 2.1. Договору. 03.03.2025 між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений договір позики (Договір-2), за яким Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику позику у розмірі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 093 350,00 грн. за офіційним курсом НБУ (1 долар - 41,867 грн.) станом на 03.03.2025, а Позичальник зобов`язався повернути надані грошові кошти в терміни, передбачені в даному Договорі. Згідно з п. 2.4 кошти, надані за Договором-2 повертаються Позичальником у повному обсязі протягом 12 місяців до 03.03.2026 включно за графіком по 4 166,6 доларів США щомісячно з 01 по 05 число кожного місяця. З п. 2.1. Договору-2 вбачається, що позика надається Позичальнику за обумовленою домовленістю Сторін щодо сплати Позичальником винагороди за користування грошовими коштами, у розмірі 3% річних, що станом на 05.11.2025 становить 315,69 доларів США. Згідно з п. 3.2. Договору-2 у випадку несвоєчасного повернення позики у повному обсязі, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 0,1 % (один відсоток) від суми, що визначена у п. 2.1. Договору. Грошові кошти за обома договорами позики були передані позивачем у повному обсязі, що підтверджується розписками [PERSON] від 05.08.2024, від 03.03.2025. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, як передбачено ч. 1 ст. 626 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16 . Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки у цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Такий же висновок зроблено Верховним судом України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 у справі № 6-487цс17. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України), що також не суперечить висновкам ВП ВС, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Складені відповідачем договори та розписки підтверджують факти укладення між ним та позивачем договорів позики від 05.08.2024, від 03.03.2025, оскільки у них зазначені факти отримання відповідачем від позивача коштів у позику; договори та розписки підписані відповідачем [PERSON] , що останній визнає. Крім того, відповідач визнає розмір заборгованості, пред`явлений позивачем, про що надав письмову заяву та підтвердив у ході судового розгляду. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Отже, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , взявши на себе зобов`язання по поверненню коштів, допустив неналежне їх виконання, що було визнано ним у ході судового розгляду. Таким чином, оскільки у судовому засіданні знайшла своє підтвердження обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договорами позики від 05.08.2024, від 03.03.2025, що також були оформлені відповідними розписками, щодо повернення позивачеві сум позики, беручи до уваги факт визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, 3% річних та процентів є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підляають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на вищевказані положення Закону, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто 6056,00 грн. (12112,00 грн. х 50 %), а інші 50 відсотків сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved