Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яке складається із земельної ділянки загальною площею 2,8300 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський (в минулому Тетіївський) район, Тетіївська територіальна громада (в минулому - Височанська сільська рада), кадастровий номер: 3224680800:02:009:0011. В обґрунтування позову зазначено, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яке складається зокрема із земельної ділянки площею 2,8300 га, кадастровий номер: 3224680800:02:009:0011, що розташована на території Височанської сільської ради Тетіївського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] , померлій [INFO] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 308452 виданого Тетіївською райдержадміністрацією від 11.01.2006. Позивач претендує на цю спадщину, як спадкоємець за заповітом. 19.09.2025 позивач звернувся до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку, на що йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що в заповіті не вказана площа та кадастровий номер земельної ділянки. За вказаних обставин, позивач [PERSON] не може реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 08.12.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. У підготовче засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Порхун О.П. не прибули. Представник позивача надіслала до суду клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради у підготовче засідання не прибув, через канцелярію суду подав відзив, в якому зазначив про визнання позову. Разом з тим, просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи подані учасниками справи заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,[INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.03.2025 (а. с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку позивач, як спадкоємиць за заповітом, прийняв, що підтверджується копією заповіту посвідченого 11.12.2019 секретарем Височанської сільської ради Курячою О.П. та копією спадкової справи № 94/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а. с. 11, 31-42). Із копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 308452 виданого Тетіївською райдержадміністрацією від 11.01.2006 встановлено, що земельна ділянка площею 2,8300 га, кадастровий номер: 3224680800:02:009:0011, що розташована на території Височанської сільської ради Тетіївського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належала [PERSON] ( а. с. 9-10). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 19.09.2025 року № 558/02-14, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори Давидова С.М. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована на землях Височанської сільської ради Тетіївського району Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідченим 11.12.2019 секретарем Височанської сільської ради Курячою О.П., реєстр № 12, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки в заповіті не вказана площа та кадастровий номер земельної ділянки, яка спадкується спадкоємцем ( а. с. 13-14). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач позбавлений можливості здійснити своє право на спадкування у зв`язку з неточностями в заповіті, але у нього наявний державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 308452 виданий Тетіївською райдержадміністрацією від 11.01.2006, яким підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,8300 га, кадастровий номер: 3224680800:02:009:0011, що розташована на території Височанської сільської ради Тетіївського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, оцінивши подані позивачем докази, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин, на які посилається позивач. Отже, з огляду на зазначене, враховуючи наведені вище норми права, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що до спадкового майна [PERSON] , яка померла [INFO] , входить земельна ділянка площею 2,8300 га, кадастровий номер: 3224680800:02:009:0011, що розташована на території Височанської сільської ради Тетіївського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 308452 виданий Тетіївською райдержадміністрацією від 11.01.2006, її спадкоємцем за заповітом є позивач, який в позасудовому порядку позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивача підлягає захисту судом шляхом його визнання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved