Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Конопатський О.О. звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа Виконавчого комітету Черкаської міської ради як органу опіки та піклування м.Черкаси про позбавлення батьківських прав. Позов обгрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] є її онуками. Менше ніж через рік після народження онуки [PERSON] син позивача - [PERSON] повідомив їй, що разом із [PERSON] збирається на заробітки до Польщі. 12.06.2018 вони разом поїхали до Польщі, залишивши дітей з позивачем. 20.10.2018 року син позивача повернувся до України та не працював. [PERSON] повернулася до України 14.02.2019 року.В кінці лютого 2019 року син позивача та відповідач вигнали позивача з квартири [ADDRESS] . Після цього син позивача та відповідач проживали у вказаній квартирі, вели антисоціальний спосіб життя, зловживали алкоголем, ніде не працювали та жили за рахунок соціальної допомоги держави на дітей, постійно вчиняли сварки. 17.09.2019 року [PERSON] виїхала за кордон. У подальшому позивач регулярно навідувалася до свого сина з онуками, надаючи їм різного роду допомогу. У цей час її син майже постійно перебував у стані алкогольного сп`яніння, проявляв агресію по відношенню до неї. У кінці грудня 2019 року позивач навідалася до зазначеної адреси та побачила, що її син перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння. Він поводився дуже агресивно, кидався на неї з кулаками. Квартира була у жахливому санітарному стані, діти були голодні та просили позивача залишитися з ними. Побоюючись за своє життя та за здоров`я онуків, позивач була вимушена забрати їх до себе, доки її син не протверезіє та не прийде до тями. З того часу діти проживають разом з позивачем, перебувають на її повному утриманні, вона їх виховує, забезпечує усім необхідним. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2021 у справі № 711/4212/21 за позовом позивача батько дітей [PERSON] позбавлений батьківських прав. До початку повномасштабного вторгнення росії позивач разом з дітьми проживала у м. Черкаси. Після повномасштабного вторгнення позивач разом з дітьми евакуювалася до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії де тимчасово, на період воєнного стану, проживає у місті Чігвел, Ессекс, Англія. Ні до, ні після повномасштабного вторгнення матір дітей взагалі не цікавилася життям своїх дітей, жодного разу їх не відвідувала, не надала хоча б якоїсь допомоги на їх утримання. Діти її взагалі не пам`ятають. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2019 у справі № 712/11793/19 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та застосованого адміністративне стягнення у вигляді попередження. [PERSON] притягнуто до відповідальності за те, що 19.07.2019 близько 15 год. 00 хв. вона ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду за двома малолітніми дітьми [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., залишивши їх без нагляду в квартирі, внаслідок чого вони покинули самостійно квартиру. Як вбачається з листа Черкаського районного управління поліції ГУНП від 10.06.2025 № 123929-2025, до вказаного органу поліції не надходили звернення від [PERSON] , [INFO] щодо розшуку (безвісного зникнення) її малолітніх дітей [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. Також повідомлено, що згідно бази ІПНП: - 19.07.2019 до Черкаського районного управління поліції ГУНП надходило повідомлення від [PERSON] , про те що ним 19.07.2019 о 15 год. 25 хв. біля магазину «АТБ», що за адресою: [ADDRESS] було виявлено двох дітей віком близько 2-х років, хлопчик та дівчинка без взуття, поряд батьки відсутні. (ЄО Черкаського РУП від 19.07.2019 року № 38408). - 19.01.2020 до Черкаського районного управління поліції ГУНП надходило повідомлення від [PERSON] , про те що невістка [PERSON] , [INFO] неналежно виховує своїх дітей, а саме залишила двох дітей на заявницю та поїхала за кордон, не цікавиться життям своїх дітей та не бере в ньому ніякої участі. (ЄО Черкаського РУП від 19.01.2020 року № 2747). Як вбачається з листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 10.06.2025 № 1279/32.17-04-05, згідно Державного реєстру актів цивільного стану громадян по архіву відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси, звернень щодо повторної видачі свідоцтв про народження відносно [PERSON] , 2017 р.н. та [PERSON] , 2016 р.н., де заявником є [PERSON] , [INFO] , не надходило. Таким чином підтверджується та обставина, що протягом більше п`яти років відповідач не вчиняла жодних дій, спрямованих на те, щоб повернути собі дітей, чи хоча б побачитися з ними. Просить суд позбавити [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] ), батьківських прав стосовно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.07.2025 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалами Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.10.2025 року зобов`язано виконавчий комітет Черкаської міської ради, як орган опіки та піклування надати суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Витребувано з Державній Прикордонній служби України (01601, м. Київ, вул.. Володимирська, 26) відомості щодо перетину державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.01.2019 року та на дату надання відповіді. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.11.2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовні заяві. Позивач в судовому засіданні просила задовольнити позов, посилаючись на те, що мати жодним чином не турбується про дітей та не надає відповідну допомогу. У зв`язку з технічним проблемами (відсутність відео у судовому засіданні 24.12.2025 року) суд був позбавлений можливості заслухати думку неповнолітніх дітей. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав та поклалася на розсуд суду. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, заслухавши доводи позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку, постановив розглянути справу заочно, згідно із статтями 223 та 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , а його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.07.2016 року. [PERSON] народилася [INFO] , а її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.09.2017 року. Батько дітей [PERSON] народився [INFO] , а його матір`ю є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 13.01.2001 року. Таким чином, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] є онуками позивача. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Так, постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2019 у справі № 712/11793/19 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та застосованого адміністративне стягнення у вигляді попередження. Згідно вказаної постанови, 19.07.2019 близько 15 год. 00 хв. [PERSON] ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду за двома малолітніми дітьми [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., залишивши їх без нагляду в квартирі, внаслідок чого вони покинули самостійно квартиру. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2021 у справі № 711/4212/21 за позовом позивача батько дітей [PERSON] позбавлений батьківських прав. Як вбачається з листа Черкаського районного управління поліції ГУНП від 10.06.2025 № 123929-2025, до вказаного органу поліції не надходили звернення від [PERSON] , [INFO] щодо розшуку (безвісного зникнення) її малолітніх дітей [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. Також повідомлено, що згідно бази ІПНП: - 19.07.2019 до Черкаського районного управління поліції ГУНП надходило повідомлення від [PERSON] , про те що ним 19.07.2019 о 15 год. 25 хв. біля магазину «АТБ», що за адресою: [ADDRESS] було виявлено двох дітей віком близько 2-х років, хлопчик та дівчинка без взуття, поряд батьки відсутні. (ЄО Черкаського РУП від 19.07.2019 року № 38408). - 19.01.2020 до Черкаського районного управління поліції ГУНП надходило повідомлення від [PERSON] , про те що невістка [PERSON] , [INFO] неналежно виховує своїх дітей, а саме залишила двох дітей на заявницю та поїхала за кордон, не цікавиться життям своїх дітей та не бере в ньому ніякої участі. (ЄО Черкаського РУП від 19.01.2020 року № 2747). Як вбачається з листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 10.06.2025 № 1279/32.17-04-05, згідно Державного реєстру актів цивільного стану громадян по архіву відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси, звернень щодо повторної видачі свідоцтв про народження відносно [PERSON] , 2017 р.н. та [PERSON] , 2016 р.н., де заявником є [PERSON] , [INFO] , не надходило. Згідно витягу Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 15.10.2025 року, щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України в період з 01.09.2019 по 15.10.2025 (станом на 09:35): [PERSON] 18.09.2019 року виїхала за межі території України, 15.01.2020 року в`їхала, а 16.01.2020 року виїхала за межі території України. 03.11.2025 року виконавчим комітетом Черкаської міської ради складено висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно вказаного висновку, у зв`язку з неможливістю встановити дійсне місце перебування [PERSON] та з`ясувати її особисту думку з означеного питання, не можливістю обстежити умови проживання дітей, які тривалий час проживають за кордоном, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які порушують свої обов`язки щодо дитини, виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування вважає неможливим на даний час визначити доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню та догляду дітей, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з сином та донькою, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан їх здоров`я, хоча б мала це робити, тобто свідомо, по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] ), батьківських прав стосовно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам дітей, які перебувають за кордоном та знаходяться на повному утриманні своєї баби. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановлено рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно неповнолітніх дітей. На підставі наведеного,

Outcome: approved