Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

11 серпня 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про виселення та усунення перешкод у користуванні майном. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованомсу шлюбі з 09.09.2011 року, який рішенням суду від 14.03.2025 року розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , 2011 року народження. Позивачка є власником 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Співвласниками квартири є її доньки від першого шлюбу, які зазначені третіми особами і кожній з них належить 1/3 частини вказаної квартири. Право спільної часткової власності підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.03.2003 року. Зареєстрована у вказаній квартирі співвласник [PERSON] з 11.08.2020 року, але фактитчно вона проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована та фактично проживає в [ADDRESS] з 19.08.2020 року. Позивачка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] . З моменту одруження вони з відповідачем проживали у вказаній квартирі разом з дітьми. Відповідач зареєстрований за тією ж адресою, що і позивач. На даний час відповідач ймовірно проживає в с. Яремівщина Миргородського району в будинку померлих батьків. За час перебування у шлюбних відносина вони придбали квартиру за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Відповідач не проживав з позивачкою та сином з 2022 року, але після її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу повернувся проживати до них, повідомивши, що бажає спілкуватися із сином Матвієм. Проти спілкування сина з батьком вона не заперечує, але оскільки їх шлюбні відносини припинилися, то вважає недоречним спільне проживання. Також, проти його проживання заперечують і співвласники квартири, адже у відповідача є окреме місце проживання. Добровільно залишати квартиру відповідач не бажає. Крім того, у липні 2025 року через неналежне користування комунікаціями, він допустив затоплення її квартири та квартири сусідів, тому вона змушена була звернутися із відповідною заявою до ВП №1. За результатами звернення до поліції, відповідачу було винесено заборонний припис. Однак, питання виселення [PERSON] з квартири працівниками поліції не вирішується, тому вона була змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 13.08.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04 вересня 2025 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, де він просив у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що єдиною причиною його проживання у квартирі є спілкування та участь у вихованні сина. Навмисне затоплення квартири заперечує, оскільки це сталося випадково внаслідок розгерметизації бачка унітаза вночі, який він за власні кошти зремонтував вранці. Стосовно заперечень падчерок щодо його проживання в квартирі, наголошує, що у них були завжди теплі сімейні стосунки та вимоги щодо припинення його проживання у квартирі від них не надходили. Окрім того, у квартирі в м. Охтирка, яка належить йому, проживає [PERSON] разом із сім`єю. З початком процесу по розлученню, він попрохав [PERSON] надати письмовий дозвіл на його проживання у квартирі взамін на його дозвіл на проживання їх у його квартирі. Також, відповідач зазначив, що у нього відсутнє право власності на житло в м. Заводське та с. Яремівщина Миргородського району. 15 вересня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких вона зазначила, що позивачка є її матір`ю та її позовні вимоги вона повністю підтримує, а також згоди на проживання [PERSON] у квартирі вона як співвласник не надавала. 15 вересня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем вказано, що у спілкуванні відповідача з сином вона жодним чином не перешкоджає, а ось сварки, які виникають між ними негативно впливають на психологічний стан дитини. Також, зазначила, що їй достеменно відомо про те, що у [PERSON] є кімната у гуртожитку в [ADDRESS] та йому належить домогосподарство покійних батьків у [ADDRESS] , а отже він має інше житло для окремого проживання. Її дочка [PERSON] , яка проживає у квартирі в м. Охтирка, дозволу [PERSON] на проживання у квартирі не надавала, а лише надала згоду на час вирішення спірних питань. 16 вересня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] в яких вона зазначає, що позивачка є її матір`ю та її позовні вимоги вона повністю підтримує, а також згоди на проживання [PERSON] у квартирі вона як співвласник не надавала. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 16.09.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 18 вересня 2025 року відповідачем подано до суду заперечення на пояснення третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував з підстав, викладених ним у відзиві та додаткових поясненнях та просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив таке. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 14.03.2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] разом з сином [PERSON] проживають у [ADDRESS] . Також, згідно довідки Гадяцького профільного ліцею ім. Т.Г.Шевченка Полтавської обласної ради від 23.07.2025 року, [PERSON] дійсно навчається у 9 класі ліцею. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 21.03.2003 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/3 частка, [PERSON] - 1/3 частка, [PERSON] - 1/3 частка. Також, згідно технічного паспорту на квартиру, власниками зазначено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки про зареєстрованих осіб, виданої Гадяцькою міською радою від 14.07.2025 року, відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . [PERSON] змінила своє прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2019 року [PERSON] придбав квартиру у [ADDRESS] . З копій відповідей ВП №1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області на запит адвоката Сергієнка В.І. який діє в інтересах [PERSON] , з`ясовано, що 16.02.2025 було звернення [PERSON] про вчинення [PERSON] домашнього насильства, але матеріали списано за відсутністю ознак складу адміністративного правопорушення. Також, 09.07.2025 року через лінію «102» [PERSON] зверталася із заявою про небажання [PERSON] добровільно залишити її квартиру та про затоплення ним сусідів. Під час виїзду працівниками поліції за заявою проживання [PERSON] , ними було винесено терміново-заборонні приписи та проведено профілактичну бесіду з колишнім подружжям. Згідно відповіді Заводської міської ради від 19.08.2025 року інформація про [PERSON] в громаді відсутня. [PERSON] було надано оригінал заяви [PERSON] про надання нею дозволу на проживання в частині квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, вітчиму [PERSON] на аналогічний термін його дозволу на проживання їй в належній йому квартирі за адресою [ADDRESS] до вияснення спірних питань. Відповідно до копії листа державного нотаріуса Лохвицької державної нотаріальної контори від 22.08.2016 року, [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] на житловий будинок з допоміжними побудовами в [ADDRESS] . Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири в [ADDRESS] , а фактично проживав разом з дружиною [PERSON] у її помешканні в [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу між сторонами 14.03.2025, позивачка разом із сином, 2011 року народження, продовжує проживати у квартирі, а [PERSON] тривалий час (з літа 2022 року по листопад 2024 року) в квартирі не проживав. Відповідач має інше житло, але на даний час проживає у квартирі колишньої дружини та падчерок. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та не ведуть спільного господарства і шлюб між ними розірваний. Позивачка, як співвласник квартири, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном в обраний нею спосіб. Тож інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Виселення [PERSON] не стане для нього надмірним тягарем і не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки спірне житло не є його єдиним житлом. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що не проживання його у квартирі погіршать його стосунки з сином, перешкоджатиме їх побаченням та його участі у вихованні сина, оскільки позивачем не ставилися позовні вимоги стосовно участі відповідача у вихованні та утриманні сина. За обставин цієї справи виселення відповідача [PERSON] з належного на праві власності [PERSON] житла переслідує легітимну мету, а саме лише небажання відповідача переїхати до свого житла, власником якого він є, не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і його правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до його приватного життя, житла, і, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягаря. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved