Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

До Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] на користь позивача основну суму заборгованості за договором позики в розмірі 30000 доларів США у валюті - доларах США, у відповідному гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день задоволення позовних вимог; неустойку у вигляді пені за договором позики в розмірі 554 914 гривень; суму інфляційного збільшення заборгованості за договором позики в розмірі 8 828 гривень 19 коп; сплачену суму судового збору за пред`явлення позовної заяви та заяви про забезпечення позову до суду в розмірі 15 745 гривень 60 коп.; витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 47 000 гривень 00 коп. В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на те, що між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений 31 грудня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В., зареєстровано в реєстрі за № 923, на підставі якого позивач надав в борг відповідачу кошти в розмірі 30000 дол. США на строк до 01.04.2025. Проте у визначений в договорі строк відповідач кошти не повернув, чим порушив умови договору позики. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2025 заяву [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , в інтересах якого діє [PERSON] , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, пені, суми інфляційного збільшення заборгованості, задоволено частково: накладено арешт на автомобіль Daewoo Nexia, 2008 р.в., та причеп Dennison EF-25SKA, 1997 р.в., які належать [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.10.2025, постановленою судом без оформлення окремого документа, вирішено провести заочний розгляд справи, що зазначено у протоколі судового засідання. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги з таких підстав. Судом встановлено, що 31 грудня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В., зареєстровано в реєстрі за № 923. Відповідно до умов договору позики позикодавець [PERSON] при укладенні цього договору передав у власність позичальнику [PERSON] строком на три місяці до 01.04.2025 включно суму в розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 1 261 170 гривень 00 копійок за офіційним курсом НБУ 42,0390 грн. за 1 долар США на день підписання даного договору. Позичальник отримав вищевказані гроші до моменту підписання договору. Підтвердженням отримання грошових коштів позичальником є його підпис на всіх оригінальних примірниках цього договору. Пунктом 2 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язується в строк до 01.04.2025 включно повернути позикодавцю суму позики готівкою в розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 1 261 170 гривень 00 копійок за офіційним курсом НБУ 42,0390 грн. за 1 долар США на день підписання договору. Пунктом 2.1. договору позики закріплено, що у раз прострочення виконання зобов`язання позичальником у встановлений строк на 1 (один) та більше календарних днів, останній сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1,00 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Позичальник [PERSON] вправі повернути позику і раніше строку, зазначеного в п. 1 та п. 2 цього Договору, а позикодавець [PERSON] зобов`язується прийняти борг раніше строку, передбаченого цим договором (пункт 3 договору позики). Відповідно до п.п. 4, 5 договору виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено в Україні готівкою на підставі заяви про повний розрахунок, посвідченої нотаріусом. На підтвердження повернення грошей позикодавцем оформлюється нотаріально посвідчена заява на повний розрахунок за договором. Також пунктом 6 договору встановлено, що сторони домовилися, що у разі, якщо [PERSON] своєчасно не поверне позичені гроші до 01.04.2025 включно, то позикодавець [PERSON] , має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з ч. ч. 1 -2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1048 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналізуючи вказані норми права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 виснувала таке. «У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права. Натомість стягнення судом першої інстанції заборгованості у сумі, еквівалентній 65 000 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам частини другої статті 533 ЦК України. На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14). Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (п.п 58-64). Оскільки судом встановлено факт укладення договору позику між сторонами, в якому позичальником посвідчено передання йому позикодавцем грошової суми, водночас відповідачем не було спростовано факт отримання ним вказаних грошових коштів, а також відповідачем не були доведені обставини щодо повернення суми позики у визначений договором строк, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 31.12.2024 у сумі, еквівалентній 30000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України в редакції, що діяла на час укладання договору) . Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Оскільки судом встановлено, що у строк, встановлений договором, позичальник не виконав умови договору та суму позики не повернув, суд дійшов висновку про можливість стягнути з відповідача на користь позивача неустойку у виді пені в розмірі 554 914,80 гривень ( 1% * 1261170 грн * 44 дні), розрахунок якої не був спростований відповідачем. Також відповідачем не було доведено наявність обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо такий розмір значно перевищує розмір збитків. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 викладено висновок про те, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Отже висновки суду апеляційної інстанції щодо необхідності стягнення на користь особи інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковими, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судом апеляційної інстанції еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США. Оскільки предметом договору позики є іноземна валюта та позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 30000 доларів США у валюті - доларах США у відповідному гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування інфляційного збільшення заборгованості на суму боргу. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 15140 грн 00 коп., а також судовий збір за заяву про забезпечення позову в розмірі 605,60 грн, що підтверджується відповідними квитанціями в матеріалах справи. Згідно з ч.1, п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 15 673 грн 07 коп. (15 067,47+ 605,60) Відповідно до ч. 1 ст. 244, ч. 5 ст. 268 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial