Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовують тим, що електропостачання до квартири [ADDRESS] здійснюється через кабель, який з`єднує опору на будинку з лічильником, який знаходиться у квартирі, частина з якого проходить через горище будинку над квартирою. Зважаючи на тривалу експлуатацію такого кабелю, а саме понад 60 років, існує загроза пробою його ізоляції, короткого замикання та пожежі. Самостійно замінити таку частину кабелю позивачі не мають можливості, оскільки це призведе до втручання у роботу лічильника, який є власністю відповідача. У зв`язку з чим, 09.09.2025 відповідачу було направлено заяву з проханням замінити потенційно небезпечний відрізок кабеля та забезпечити дозволену потужність споживання електроенергії до рівня не менше 5 кВт. Листом від 06.10.2025 відповідач повідомив про можливість виконання таких робіт, однак для цього необхідно одержати технічні умови на приєднання, узгодити проектну документацію та виконати необідні умови з модернізації мережі. На звернення щодо правового обґрунтування зазначених вимог, відповідач листом від 31.10.2025 послався на п.3 ст.21 Закону України «Про ринок електричної енергії», зазначив, що послуга з приєднання електроустановок є платною та надається відповідно до договору про приєднання. Позивачі зазначають, що згідно п.2.4.2 ч.2.4 розділу ІІ Правил № 312 (у редакції постанови НКРЕКП від 17.03.2021 № 475) у разі відсутності проєктної документації електрозабезпечення об`єкта індивідуального побутового споживача ОСР визначає потужність цього об`єкта на рівні дозволеної (договірної) потужності на дату оформлення паспорта точки розподілу, але не нижче 3 кВт. Протягом двох років після погодження дозволеної (договірної) потужності за формою, наведеною в додатку 15 до цих Правил, ОСР, за результатами виконання відповідних заходів інвестиційної програми, визначає потужність цього об`єкта на рівні не нижче 5 кВт. Вважають, що відповідач протягом двох років з 17.03.2021 повинен був здійснити модернізацію (зміну) частини кабеля у будинку [ADDRESS] з метою забезпечення дозволеної потужності у квартирі не менше 5 кВт. Посилаючись на викладене, позивачі просять суд встановити наступні факти: 1) відсутності обов`язку позивачів здійснювати повторне приєднання до електричних мереж для ремонтної заміни частини кабеля у квартирі [ADDRESS] ; 2) відсутності обов`язку позивачів виготовляти проектну документацію для ремонтної заміни частини кабеля у їхній квартирі; 3) відсутності обов`язку позивачів сплачувати кошти для забезпечення дозволеної потужності у квартирі не менше 5 кВт; 4) обов`язку ПАТ «Волиньобленерго» здійснити за власний кошт заміну частини електричного кабелю ПАТ «Волиньобленерго» від вводу в будинок [ADDRESS] до лічильника, який встановлений у квартирі [ADDRESS] цього будинку; 5) обов`язку ПАТ «Волиньобленерго» забезпечити безкоштовно дозволену потужність електроспоживання у квартирі [ADDRESS] на рівні не менше 5 кВт. Ухвалою судді від 12.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач подав до суду відзив у якому позовних вимог не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивачі скористалися правом на подання відповіді на відзив, в якій фактично повторили доводи позову. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №229/1026/21). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача (п.41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16). Згідно з ст. 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.21.), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (п. 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (п. 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (п. 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (п.6.56.), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (п. 8.46.), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 155)). Позивачами не надано суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості встановлення фактів, які вони просять суд встановити. Водночас позивачами не зазначено, у чому саме полягає правова необхідність встановлення таких фактів у судовому порядку та яке їх значення для захисту конкретного порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права чи охоронюваного законом інтересу. Крім того, позивачами не обґрунтовано, яким чином встановлення зазначених фактів саме по собі може призвести до відновлення порушених, на їхню думку, прав або до реального захисту їхніх інтересів. Суд звертає увагу, що встановлення фактів не є самостійною метою цивільного судочинства, а допускається лише за умови, якщо такі факти мають безпосереднє юридичне значення та їх встановлення є необхідним і достатнім способом захисту права. За відсутності доведення юридичного значення фактів, які підлягають встановленню, а також відсутності причинно-наслідкового зв`язку між їх можливим встановленням і відновленням порушеного права, обраний позивачами спосіб судового захисту не відповідає вимогам ефективності, визначеним статтею 16 ЦК України та усталеною судовою практикою. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відтак, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України позивачі не довели належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які вони посилалися як на підставу своїх вимог. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed