Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника позивача [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Посилається на те, що 13.05.2001 вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] , який 15.07.2025 рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області було розірвано. У вказаному шлюбі у сторін народилися - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що з моменту припинення шлюбних стосунків діти перебувають всеціло на її утриманні, батько не приймає жодної участі у їх вихованні та розвитку, а також припинив надавати їм будь-яку фінансову допомогу. Взаємної згоди між нею та відповідачем щодо сплати аліментів на утримання дітей не досягнуто. В свою чергу, відповідач є фізично здоровим та працездатним, має змогу працювати та сплачувати аліменти на утримання дитей. За відомою для неї інформацією він не обтяжений іншими зобов`язаннями та не має на утриманні інших осіб. Відомостей з приводу того, що відповідач на даний час офіційно працевлаштований у неї немає. З цих підстав просить стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, до досягнення ними повноліття, починаючи з дня звернення до суду з позовом. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового для дитини відповідного віку, щомісяця, на період навчання сина, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років, починаючи з дня звернення до суду з позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, попередньо від її представника [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона клопотала про розгляд справи в їх з позивачкою відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не вказав, заяви про відкладення розгляду справи та заперечення до суду від нього не надходило. Про розгляд справи повідомлявся судовою повісткою, однак рекомендоване поштове відправлення повернулося без вручення за зворотною адресою до суду з відміткою поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи наведене, суд зі згоди сторони позивача ухвалює рішення при проведенні заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, врахувавши заяву представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що з 13.05.2001 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11-12). Проте, в подальшому спільне сімейне життя у сторін не склалося, внаслідок чого 15.07.2025 шлюб між ними було розірвано (а.с.12-13). Згідно довідки Горішньошеровецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №308 від 15.09.2025 - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на даний час фактично проживають з позивачкою (матір`ю) за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Згідно Акту обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] від 15.09.2025 №307 сім`я позивачки зареєстрована та проживає у власному газифікованому житловому будинку, загальною площею 85,2 кв.м., за адресою [ADDRESS] (а.с.15). Характеристикою наданою Васловівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 15.09.2025 №50-51 на [PERSON] та [PERSON] діти харктеризуються позитивно. Серед однолітків користуються авторитетом, підтримують дружні стосунки з багатьма учнями. Мають багато друзів, старанно ставляться до виконання поставлених доручень, мають хороший фізичний розвиток, веселі та товариські, врівноважені та дисципліновані (а.с.15-16). Довідкою від 17.02.2025 №06 виданою в.о. директора училища м. Заставна №24 [PERSON] про те, що [PERSON] дійсно навчається в групі № 41 за професією тракторист машиніст с/г виробництва, слюсар з ремонту с/г машин та устанткування, водій автотранспорнтих засобів (а.с.16). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] - соматично здорові (а.с.17-18). Також встановлено, що діти знаходиться всеціло на утриманні позивачки, добровільної згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей між сторонами не досягнуто. В свою чергу, відсутність матеріального забезпечення дітей зі сторони відповідача обмежує їх права на достатній рівень життя, необхідний для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8Закону України«Про охоронудитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції Українитастаттею 180СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Згідно ч. 3 статті 181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК Українипередбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.. Відповідно до Постанови ПленумуВерховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" - за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Cудом встановлено, що відповідач є фізично здоровою працездатною особою, на утриманні інших осіб не має та не обтяжений іншими зобов`язаннями, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання їх з позивачкою спільного сина у визначеному судом розмірі. Згідно вищезазначеного, [PERSON] самостійно здійснює догляд та утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Тому з огляду на наведене, аналізуючи обставини справи в частині порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання дітй, з врахуванням віку, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, обов`язок відповідача утримувати дітей до досягнення ним повноліття та створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд враховує те, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір. З огляду вище наведеного та виключно в інтересах дитини щодо її кращого забезпечення, ураховуючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність в останнього інших дітей чи осіб, які перебувають на його утриманні, потреби дітей, необхідність та достатність розміру аліментів для забезпечення їх гармонійного розвитку, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, до досягнення ними повноліття, починаючи з дня звернення до суду з позовом. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового для дитини відповідного віку, щомісяця, на період навчання сина, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років, починаючи з дня звернення до суду з позовом. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дітей. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволено повністю, то суд вважає, що з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1331 гривні 20 копійок, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви до суду. На підставі викладеного, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 51 Коснтитуції України, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 185, 191, 192 СК України,

Outcome: approved