Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в якому просить встановити факт батьківства, а саме визнати [PERSON] , [INFO] , батьком дитини [PERSON] , [INFO] , про що внести відомості до актового запису: батьком дитини вказати громадянина України [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] в розмірі від усіх видів заробітку (доходу) починаючи з дня подання даної позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона мала стосунки з [PERSON] , в результаті чого у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . В зв`язку із тим, що відповідач перебував у шлюбі, відомості про батька дитини були внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Також пояснила, що під час вагітності відповідач вказував про те, щовизнає дитину та буде надавати допомогу, однак потім припинив надавати матеріальну допомогу і опікуватися сином. Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 30.01.2025 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 07.04.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про призначення судової молекулярно - генетичної експертизи задоволено, призначено у вищевказаній цивільній справі судову молекулярно - генетичну експертизу, на вирішення якої поставлені питання, викладені у зазначеній ухвалі. Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 17.09.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 641/765/25 та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити. Окрім того пояснила, що з відповідачем познайомилася на роботі, та черед якийсь час у них склалися близкі стосунки. Вона зазначала відповідачу, що перебувала в попередніх стосунках під час яких вагітність не наставала. Однак, вона не вказувала на те, що не може мати дітей. За домовленістю з відповідачем, оскільки він перебував в шлюбі, на роботі, вона повідомляла колегам, що завагітніла штучним способом. Також вказала, що під час вагітності відповідач був присутнім на двох УЗД, також він приходив до неї до пологового будинку, куди вона була госпіталізована, у зв`язку із ускладненнями під час вагітності. Після народження дитини відповідач декілька разів приїздив, приносив речі, памперси, пізніше він припинив спілкування з нею. Вона звернулась до суду, оскільки відповідач не визнав добровільно дитину, не забезпечує її матеріально. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, також вказала, що просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення експертизи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував визнання батьківства щодо [PERSON] , [INFO] , позовні вимоги про стягнення аліментів визнав в розмірі частки заробітку (доходів), у звязку із тим, що має на утриманні ще одну малолітню дитину. Також вказав, що він познайомився з позивачем на роботі, вони довгий час товаришували, та після смерті його батька, зважаючи на тяжкий психічний стан, вони зблизилися з позивачем. Він закохався і мав намір залишити свою сім`ю та створити нову сім`ю з позивачем. Під час їх спілкування позивач, на його думку, ввела його в оману, щодо наявності у неї захворювання, яке перешкоджає їй завагітніти. Коли вона повідомила йому про вагітність, то він повірив, що дитина його, однак в той же час йому було відомо, що у позивач мала стосунки з іншими чоловіками. В наданому до суду відзиві на позов зазначив, що знайомий з відповідачем, оскільки працюють на одному підприємстві. Так у 2018 році у них склалися інтимні стосунки. Під час їх спілкування позивач повідомила, що раніше коли вона перебувала в шлюбі та інших стосунках у неї не вийшло завагітніти, а тому при їх інтимних стосунках вони не користувалися засобами для попередження вагітності. Також вказав, що в червні 2019 року [PERSON] повідомила його, що завагітніла, та він є батьком дитини. Йому було відомо, що окрім нього позивачка у той же час зустрічалася з іншими чоловіками. Він не виключав, що може бути біологічним батьком дитини, хоча сам факт вагітності викликав здивування, бо він був переконаний, що це неможливо. В той же час, знаючи, що позивачка підтримувала відносини з іншими чоловіками, він не міг бути повністю впевненим, що батьком дитини є саме він. Сумніви щодо батьківства посилилися, коли йому стало відомо, що позивачка повідомляла друзям по роботі, що завагітніла у штучний спосіб, тому що природньо завагітніти вона не може. Окрім того вказав, що на роботі до моменту виходу позивачки у декретну відпустку вони підтримували дружні взаємовідносини. Після народження дитини позивачка почала уникати спілкування з ним, а з кінця весни 2020 року припинила будь-яке спілкування взагалі. Більш позивач жодного разу не порушувала питання щодо його батьківства та її дитини. Тому, факт звернення позивачки до суду з даним позовом через 5 років від зазначених подій та часу народження дитини є для нього несподіваним. Позивачка в позовній заяві не повідомила суду про той факт, що він має ще одну дитину, народжену у шлюбі. Вважав, що розмір аліментів, у разі визнання його батьківства, для [PERSON] , має бути встановлений враховуючи також інтереси іншої дитини, [PERSON] , [INFO] , та може бути призначений виходячи із розрахунку в розмірі 1/3 (33%) доходу платника аліментів, що діляться порівну на двох дітей, тобто по 16,5% на кожну дитину. Так як, при народженні дітей від різних матерів, діти мають рівні права на отримання аліментів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідача, та просив, позовні вимоги задовольнити частково. Представник третьої особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сіренко Н. до судового засідання, не з`явилась, надала до суду письмові пояснення, в яких окрім іншого, просила розглядати справу за її відсутності, на підставі наявних письмових доказів та ухвалити рішення на розсуд суду.. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 01.02.2020 року виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України № 00040270647 від 27.06.2023 року відомості про батька [PERSON] , [INFO] записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с. 8). Згідно до висновку експерта № СЕ-19/121-25/9289-БД від 20.06.2025 року вбачається, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є біологічна спорідненість. Ймовірність даної події становить не менше ніж 99,999997%. [PERSON] , [INFO] може бути біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події становить не менше ніж 99,999999998% (а.с. 68-72). Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. ст. 121, 125 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них. У випадку коли мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Відповідно до положень ст. ст. 128, 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Системний аналіз положень СК України, зокрема ст. ст. 3, 5, 7, 14, 15, 121, свідчить, що походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини та не визнав у встановленому законом порядку свого батьківства (не подавав заяви про визнання батьківства до органів державної реєстрації актів цивільного стану), ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи. Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Частиною 1 ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не зазначена батьком дитини (запис про батька відсутній або здійснено за вказівкою матері), і можуть бути подані матір`ю, опікуном, піклувальником дитини чи нею самою після досягнення повноліття. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 зроблено висновок щодо застосування ст.130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Встановлення факту батьківства має для позивача юридичне значення, оскільки необхідне для реалізації особистих немайнових та майнових прав дитини, та не суперечить вимогам Закону і відповідає законним інтересам позивача. Згідно ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. З п. 2.16.4. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, вбачається, що на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що судовим розглядом встановлено наявність біологічного споріднення між [PERSON] і дитиною [PERSON] , а тому позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту батьківства та внесення відомосьей до до актового запису про народження підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Конституційний обов`язок батьків щодо утримання дітей знайшов своє закріплення і в ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, Держави учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як в середині Держави учасниці, так і за кордоном. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до ст. 183 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача. Згідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір на одну дитину не може бути менший ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 ст. 183 Сімейного Кодексу України встановлено, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою, офіційно працевлаштований, згідно до матеріалів справи має на утриманні малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , не є особою з інвалідністю, а також доказів, які свідчать про наявність у нього захворювань та потреби в лікуванні не надано. Доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину (доход дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків і забезпечує повністю її потреби ), відповідачем також не надано. Враховуючи викладене, та приймаючи до увани наявність у відповідача ще однієї малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, та з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/5 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, починаючи з 28.01.2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту батьківства та стягнення аліментів, в межах пред`явлених позовних вимог підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час ухвалення рішення судом було встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за позовною вимого про встановлення факту батьківства у розмірі 605,60грн., тобто у розмірі передбаченому ЗУ "Про судовий збір " при подачі заяви в порядку окремого провадження. Олнак, при зверненні до суду в порядку позовного провадження з вимогою про встановлення факту батьківства на користь держави підлягає сплаті судовий збір за подачу позовної заяви немайнового характеру у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211, 20 грн.). У зв`язку з чим суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення недоплаченого судового збору на користь держави у розмірі 605,60 грн з відповідача.

Outcome: partial