Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У травні 2024 року ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за надані послуги за період з 01.08.2022 року по 31.03.2024 року в розмірі 13 800,00 грн. - основного боргу, інфляційної складової боргу - 1 218,83 грн., 3% річних - 311,46 грн., судовий збір - 3 028,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката 5 371,12 грн., а також визначити порядок виконання рішення суду, відповідно якого нарахування відповідних відсотків та індексу інфляції відповідно до норм частини 2 статті 625 ЦК України та частини 10 статті 265 ЦПК України здійснювати до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Позивач зазначає, що [PERSON] (далі - Відповідач) є власником машиномісця підземної автостоянки в секції "Б" № 49 за адресою: [ADDRESS] (далі - Автопаркінг), що підтверджується інформаційною довідкою № 376300934 від 27.04.2024 року та Договором купівлі-продажу машиномісця від 09.11.2011р. Відповідачка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] згідно даних укладеного позивачем з нею Договору № 01-11-49Б/ЛУ23Б від 01.11.2011р. ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1» (далі - Позивач) є господарюючим суб`єктом, що здійснює діяльність з технічного обслуговування Автопаркінгу відповідно до Акту державної приймальної комісії при прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого розпорядженням Печерської РДА 14.08.2008 року за № 1080. Автопаркінг обладнано відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБН В.2.З.-15:2007». Згідно з п. 16 Правил зберігання автотранспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року за № 115, на всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу. Між Позивачем та Відповідачем було укладено договори про надання послуг щодо утримання Автопаркінгу і прилеглої території. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Для обслуговування Автопаркінгу, утримання його у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), Позивач уклав відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання, також надається цілий ряд інших послуг по обслуговуванню вказаної підземної автостоянки, а саме: прибирання паркінгу, миття паркінгу, обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення та інших систем паркінгу. При цьому позивач несе витрати з технічного обслуговування, повірки, ремонту та наладки приладів обліку теплової енергії, витрати з утримання служби охорони, тощо, на підставі чого Позивачем було складено калькуляцію вартості утримання одного машиномісця, яка становить 450 грн. на місяць. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, в тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземна автостоянка. Положеннями статей 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. У зв`язку з невиконанням свого зобов`язання позивач має право на підставі ст. 625 ЦК України на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних. Також, у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку, позивач має право на стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є здійснення оплати за надані йому послуги, у розмірі та у валюті, визначеними договором. Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником машиномісця підземної автостоянки в секції "Б" № 49 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою № 376301168 від 27.04.2024 року та Договором купівлі-продажу машиномісця від 09.11.2011р. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за період з 01.08.2022 року по 31.03.2024 року в розмірі 13 800,00 грн. - основного боргу, інфляційної складової боргу - 1 218,83 грн., 3% річних - 311,46 грн., судовий збір - 3 028,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката 5 371,12 грн. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем укладено договір № 01-11-49Б/ЛУ23Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території від 01.11.2011р. Позивач надає послуги з технічного обслуговування Автопаркінгу, що підтверджується Акту державної приймальної комісії, затвердженого розпорядженням Печерської РДА 14.08.2008 року за № 1080, розпорядженням Печерської РДА від 27.10.2008р. № 1364, договорами з підрядними організаціями (№ 18/03/21/БСМ1 від 18.03.2021р., № 12-18 від 01.02.2018р., №00323/8-06СА від 04.11.2021, № 2020/99/СП від 01.05.2020, № 01-08-16/ЛУ23 від 01.08.2016, № 2020/101/ТО від 01.05.2020, № 04/03/02/21 від 03.02.2020, № 5923649 від 25.09.2018), розрахунками витрат по утриманню та експлуатації стоянки від 01.02.2018 та 01.12.2022. Вартість утримання одного машиномісця становить 450 грн. на місяць. Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, в тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземна автостоянка. При цьому, оскільки Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках не встановлюють виключень щодо врегулювання спорів, то слід керуватись загальними положеннями, встановленими законом (Постанова Верховного Суду України від 02.12.2020 року у справі №761/48615/18). Положеннями статей 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості. Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, цим та іншими законами України, а також договором про надання житлово-комунальних послуг, однак за своєю правовою природою договір про надання житлово-комунальних послуг є договором про надання послуг, який опосередковує суспільні відносини, пов`язані з наданням та споживанням житлово-комунальних послуг, тому регулювання цих відносин здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених спеціальним законом. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує з державного бюджету всі здійснені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо судове рішення ухвалено на користь кількох позивачів або на користь позивача - кількома відповідачами чи якщо до участі у справі залучено співвідповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, заявник у справах, визначених пунктом 4 частини першої статті 5 цього Кодексу, суд, присуджуючи судові витрати, зазначає, в якому співвідношенні вони покладаються на учасників справи чи з кого вони мають стягуватися солідарно. Судові витрати, здійснені позивачем, стягуються з відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила за правничу допомогу, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази повинні відповідати вимогам процесуального законодавства, зокрема бути допустимими та достовірними. До витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, належать витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Судом встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджено договором про надання правничої допомоги № 25/04/2024-3 від 25 квітня 2024р., актом приймання-передачі наданих послуг від 25 квітня 2024р., ордером адвоката від 25.04.2024, за умовами яких допускається розстрочення оплати на строк не більше двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням незалежно від результату розгляду справи судом, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2653 від 26.03.2019р. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги, втрат від інфляційних процесів, 3% річних, судового збору та витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі судові витрати у виді судового збору в розмірі 3 028,00 грн. відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: approved