Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності, посилаючись на те, що з 20 січня 1990 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Бутурлінського районного суду Воронежської області російської федерації у справі № 2-37-1996, однак актовий запис про розірвання шлюбу було складено тільки 17 травня 2010 року. Водночас до складення зазначеного актового запису позивачка за особисті кошти придбала житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,0999 Га з кадастровим номером 6822110100:01:002:0534, що знаходиться за тією ж адресою. З огляду на необхідність продажу спірного нерухомого майна, [PERSON] звернулася у нотаріальну контору, однак отримала повідомлення про необхідність отримання згоди на відчуження у відповідача [PERSON] у зв`язку з тим, що воно придбане під час перебування у шлюбі. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд: - визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS] , а також на земельну ділянку площею 0,0999 Га з кадастровим номером 6822110100:01:002:0534, розташовану за цією ж адресою. Відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачем до суду не подано. Ухвалою судді від 25 серпня 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року задоволено клопотання позивачки та її представника про витребування доказів. Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки адвокат Іванов А. Б. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, в якій вказав, що позов [PERSON] визнає у повному обсязі. Також визнає ту обставину, що спірне нерухоме майно придбано за особисті кошти позивачки та є її особистою власністю. Тому суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивачки, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом об`єктивно встановлено, що з 20 січня 1990 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Бутурлінського районного народного суду Воронежської області російської федерації у справі № 2-37-1996, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00015341964, копією актового запису про розірвання шлюбу № 21 від 17 травня 2010 року, складеного Білогірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до свідоцтва про шлюб, повторно виданого 06 грудня 2018 року Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, 10 лютого 2016 року позивачка зареєструвала інший шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». За договором купівлі-продажу від 23 травня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області та зареєстрованим у реєстрі за № 962, позивачка придбала частину житлового будинку [ADDRESS] , та земельну ділянку за цією ж адресою. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 13 березня 2008 року в справі № 2-217/08 визнано за [PERSON] право власності на присадибну земельну ділянку розміром 0,0999 Га, розташовану в [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16921937 від 28 січня 2014 року позивачці належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0999 Га з кадастровим номером 6822110100:01:002:0534, розташована у [ADDRESS] . Рішенням Ізяславського районного суд Хмельницької області від 08 листопада 2024 року у справі № 675/1955/23, яке набрало законної сили 19 грудня 2023 року, проведено розподіл житлового будинку [ADDRESS] в натурі та виділено [PERSON] частину із спільної часткової власності будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (літера А-1 на схематичному плані) загальною площею 60,6 кв. м, житловою площею 27,9 кв. м: коридор 1-1 загальною площею 5,5 кв. м, кімнату 1-2 загальною площею 15,9 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, кімнату 1-3 загальною площею 12,0 кв. м, житловою площею 12,0 кв. м, передпокій 1-4 загальною площею 11,8 кв. м, санвузол 1-5 загальною площею 5,1 кв. м, кухню 1-6 загальною площею 10,3 кв. м; сараї «В», «Д», «Ж», погріб «в», гараж «З», огорожу «№ 1» ворота з хвірткою «№ 2». Припинено право спільної часткової власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] зареєстроване за позивачкою 20 червня 2025 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав від 24 червня 2025 року № 432589793. Повідомленням державного нотаріуса Ізяславської державної нотаріальної контори Довбиш В. П. від 25 липня 2025 року № 862/02-01 відмовлено [PERSON] у посвідчені договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна у зв`язку з тим, що позивачці потрібно надати заяву про згоду її колишнього чоловіка [PERSON] на відчуження цих об`єктів нерухомості, засвідчену нотаріально, або рішення суду про те, що кошти, які витрачалися на їх придбання, не були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а були особистою власністю [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона знайома з позивачкою тривалий час. Підтвердила, що станом на час придбання спірного нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] разом не проживали. Відповідач виїхав з країни та будь-якої участі у цьому не приймав. Позивачка поїхала на заробітки та придбала будинок у занедбаному стані. Самостійно за особисті кошти зробила у ньому ремонт. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений ст. 61 СК України. Відповідно до вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений ст. 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18), конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той із подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тому, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. У даній справі судом встановлено і ця обставина визнана відповідачем, що спірне нерухоме майно було придбане за власні кошти позивачки у період, коли сторони жодних стосунків не підтримували та спільно не проживали. Отже, спірний житловий будинок та земельна ділянка, є особистою приватною власністю [PERSON] . Відтак позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: approved