Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Представник АТ «Перший Український Міжнародний Банк» через систему «Електронний суд» звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON] укладено кредитні договори: 1. 16.07.2017 кредитний договір №200840417901, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 44500 грн.; 2. 30.10.2020 кредитний договір №1001721465001, за яким Позичальнику кредит у сумі 40000 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 10.01.2025 склала: 1) По кредитному договору від 16.07.2017 № 200840417901 - 60675.57 (шістдесят тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень 57 копійок) грн., з яких: 39846.21 грн. заборгованість за кредитом; 20829.36 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; 2) По кредитному договору від 30.10.2020 № 1001721465001- 50697.02 (п`ятдесят тисяч шістсот дев`яносто сім гривень 02 копійки) грн., з яких: 28498.43 грн. заборгованість за кредитом; 9.15 грн. заборгованість процентами; 22189.44 грн. заборгованість за комісією. Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 10.01.2025 склала 111372,59 грн. Позивач направив письмові вимоги (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025 року, цивільну справу №208/4493/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Згідно до відповіді №1282228 від 10.04.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.04.2025 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, щодо відповідача [PERSON] . Згідно до відповіді Міністерства соціальної політики України, яка надійшла до суду 15.07.2025 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; фактична адреса проживання: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.07.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 208/4493/25 в порядку спрощеного позовного провадження . Представник позивача Киричук Г.М. у позовних вимогах просить судове засідання проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за фактичним місцем знаходження відповідача та шляхом публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що в розумінні п. 4 ч. 8,12 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за його відсутності не подавав. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280,281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що 30.10.2020 року між АТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено Заяву №1001721465001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Узгоджено істотні умови договору, а саме: сума 40000,00 грн., розмір річної процентної ставки 0,01%, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%, строк 24 місяці. Відповідно до паспорту споживчого кредиту, який підписано відповідачем 30.10.2020 року, зазначені ті ж самі умови, що й у договорі. 16.07.2017 року між АТ «ПУМБ» та [PERSON] укладено Заяву №200840417901 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відкрито поточний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до паспорту споживчого кредиту, який підписано відповідачем 16.07.2017 року, зазначена процентна ставка 49% річних. Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №200840417901 від 16.07.2017 року, 16.07.2017 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000,00 грн., 15.02.2018 року збільшено до 9500,00 грн., 21.06.2018 року збільшено до 14500,00 грн., 13.12.2018 року збільшено до 19500,00 грн., 03.04.2019 року збільшено до 24500,00 грн., 13.08.2019 року збільшено до 29500,00 грн., 10.12.2019 року збільшено до 34500,00 грн., 10.07.2020 року збільшено до 39500,00 грн., 13.11.2020 року збільшено до 44500,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції № TR.45206918.73796.8810 від 30.10.2020 року вбачається, що платник [PERSON] , отримувач [PERSON] здійснено платіжну операцію на суму 40000,00 грн., призначення платежу надання кредитних коштів за договором №1001721465001 від 30.10.2020 року за позикою [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №1001721465001 від 30.10.2020 року вбачається, що станом на 10.01.2025 року заборгованість складає 50697,02 грн., яка складається з: 28498,43 грн. заборгованість за кредитом; 9,15 грн. заборгованість процентами; 22189,44 грн. заборгованість за комісією. Крім того, з розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач частково погашав кредитну заборгованість, отже визнав кредитний договір. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №200840417901 від 16.07.2017 року, станом на 10.01.2025 року заборгованість складає 60675,57 грн., з яких: 39846,21 грн. заборгованість за кредитом; 20829,36 грн. заборгованість процентами. 13.01.2025 року на адресу [PERSON] від АТ«ПУМБ» направлена вимога про необхідність погасити заборгованість в загальному розмірі 111372,59 грн. протягом 30 днів з моменту отримання цього листа. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Судом встановлено, що укладений між сторонами договір раніше не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі Закон). Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає ЗУ «Про споживче кредитування». Стаття 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону № 1734-VIII) містить положення про те, що цей Законзастосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Таким чином ЗУ «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із закономнадаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб (ч. 1 ст. 20 Закону). Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 року у справі №201/10403/19. Відповідно до кредитного договору № 1001721465001 від 30.01.2020 року. У Заяві 1001721465001 від 30.01.2020 року та паспорті споживчого кредиту від 30.01.2020 року сторонами узгоджено срок кредитування, суму кредитного ліміту, процентну ставку, розмір комісії. Відповідач погодився з даними умовами, про що свідчить його підпис. Випискою з особового рахунку підтверджено, що [PERSON] користувався даним кредитним лімітом. Факт надання кредитних котів підтверджено платіжною інструкцією №TR.45206918.73796.8810 від 30.10.2020 року вбачається, що платник [PERSON] , отримувач [PERSON] здійснено платіжну операцію на суму 40000,00 грн., призначення платежу надання кредитних коштів за договором №1001721465001 від 30.10.2020 року за позикою [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором №1001721465001 від 30.01.2020 року у розмірі 50697.02 (п`ятдесят тисяч шістсот дев`яносто сім гривень 02 копійки) грн., з яких: 28498.43 грн. заборгованість за кредитом; 9.15 грн. заборгованість процентами; 22189.44 грн. заборгованість за комісією, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до кредитного договору №200840417901 від 16.07.2017 року. У Заяві 200840417901 від 16.07.2017 року та паспорті споживчого кредиту від 16.07.2017 року узгоджено суму кредиту, період, розмір процентної ставки. Відповідачем не дотримано умов кредитного договору та не повернуто грошові кошти позивачу. Суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором №200840417901 від 16.07.2020 року року у розмірі 60675,57 грн., з яких: 39846,21 грн. заборгованість за кредитом; 20829,36 грн. заборгованість процентами, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а загальна сума заборгованості за кредитними договорами складає 238749,21 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Позивачем понесені судові витрати у розмірі 2422,40 гривні, що підтверджується платіжною інструкцією як судові витрати на оплату судового збору при зверненні із позовом. Згідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи прийняття рішення про часткове задоволення позовних вимог, згідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved