Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальності «Факторинг Партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №01385-01/2024 у розмірі 12000,00 гривень, витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі 13000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.01.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладений договір №01385-01/2024. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону позичальника. У відповідності до умов кредитного договору, [PERSON] наданий кредит на суму 12000,00 гривень. Станом на момент звернення до суду строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. 29.05.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» був укладений договір факторингу №29052024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступило право грошової вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №01385-01/2024. Загальний розмір грошових вимог нового кредитора до відповідача, які виникли на підставі Кредитного договору, складають грошову суму в розмірі 35064,87 гривень, з яких: 10789,18 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 24275,69 гривень - заборгованість за відсотками. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Свяченій Ю.Б. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2024 відкрите провадження та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На підставі розпорядження № 96/25 від 16.01.2025 «Щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу справи» на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 17.12.2024 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку», відповідно до Засад використання автоматизованої системи документообігу суду для розподілу судових справ та матеріалів між суддями в Приморському районному суді м. Одеси, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 522/17151/24-Е провадження № 2/522/1576/25. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 522/17151/24-Е провадження № 2/522/1576/25 передана на розгляд судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2025 цивільна справа прийнята до провадження та призначений розгляд справи в поряду спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 29.05.2025. У судове засідання 29.05.2025 учасники справи не з`явились, про причини неявки не повідомили. Розгляд справи відкладений на 21.08.2025. У судове засідання 21.08.2025 з`явився представник позивача, відповідач був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання, проте у судове засідання не з`явився. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2025 витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію, чи видавалась [PERSON] кредитна картка № [NUMBER] . Якщо кредитна картка № [NUMBER] видавалась [PERSON] , витребувано докази зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 12 000,00 гривень, які 03.01.2024 були на неї перераховані, а саме надати виписки по [PERSON] за номером картки № [NUMBER] за період із 03.01.2024 по 07.01.2024. Розгляд справи відкладено на 23.10.2025 року. 12 вересня на адресу суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшли втребувані докази. У судове засідання 23.10.2025 року учасники справи не з`явились, належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання, причини неявки суду не повідомили, заяив та клопотання не подавали. Розгляд справи відкладено на 18.12.2025 року. У судове засідання 18.12.2025 року з`явився представник позивача. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання, проте у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви та клопотання не подавав. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки суд вжив всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судовий розгляд, однак відповідач до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, не подав відзив, судові засідання по справі відкладались неодноразово. Враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача, повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, за правилами заочного розгляду справи та на підставі наявних у справі доказів, згідно з вимогами ч. 4 ст. 223 ЦПК України та ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 18.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 26.12.2025. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши оцінку доказам, наявним у справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з п.1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст. 513 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1055 ЦК України встановлює вимоги до форми кредитного договору, зокрема кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Приписами ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона(фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (убудь-який передбачений договором спосіб),а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України). Згідно з п. п. 6, 7 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" (далі - Закону України 675-VIII): електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України 675-VIII). Згідно з ч. ч. 3, 12 ст. 11 Закону України 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України 675-VIII). Суд встановив, що 03.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (товариство) та [PERSON] (клієнт) укладений договір про надання фінансового кредиту №01385-01/2024 (далі - договір), згідно з умовами якого товариство надає клієнту кредит в розмірі 12000,00 на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 1.1. договору тип кредиту - кредит. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 03.01.2024. Дата погашення кредиту 01.05.2024. За користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки: фісована (п. 1.4 договору). Відповідно до п. 1.4.1. процентна ставква встановлена у розмірі 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного п. 1.2 цього договору. За користування кредитом товариством нараховуються виключно проценти. Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Порядок нарахування платежів за прострочення клієнтом виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за цим договором передбачено в п. 5.3. цього договору (п. 3.1 договору). Відповідно до п. 3.2 договору сума кредиту, проценти за користування кредитом, нараховані штраф та/або пеня (у разі наявності) складають заборгованість, яка підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок. З матеріалів справи вбачається, що договір №01385-01/2024 від 03.01.2024 підписаний відповідачем підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором W2984. На підтвердження виконання зобов`язань первісного кредитора перед відповідачем позивач долучив до матеріалів справи копії: довідки про ідентифікацію [PERSON] , виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит»; довідки вих. № 3466_240704144957 від 04.07.2024, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Аванс Кредит" про успішне перерахування 03.01.2024 суми 12000,00 гривень, маска картки [NUMBER] . З листа АТ КБ "ПриватБанк" вих. № 20.1.0.0.0/7-250910/50385-БТ від 15.09.2025 вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] . Згідно виписки по рахунку [PERSON] , наданої АТ КБ "ПриватБанк" 03.01.2024 на рахунок відповідача були зараховані грошові кошти у сумі 12000,00 гивень. Надані докази у сукупності свідчать про отримання відповідачем від Товариства з обмеженою відповідальності 12000,00 гривень на підставі договору про надання фінансового кредиту №01385-01/2024 від 03.01.2024. 29.05.2024 між Товаристовм з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (клієнт) укладений договір факторингу № 29052024, відповідно до якого клієнт передав фактору, а фактор прийняв і зобов`язався оплатити клієнту права вимоги за грошовими зобов`язаннями у загальному розмірі 18589998,95 гривень, що виникли у клієнта за основними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом. До матеріалів справи долучений реєстр боржників за кредитними договорами, укладеними між позичальником та ТОВ «Аванс Кредит» до договору факторингу № 29052024 від 29.05.2024 та витяг із зазначеного реєстру боржників, в яких наявні відомості про [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), кредитний договір №01385-01/2024 від 03.01.2024, сума заборгованості за основним зобов`язанням 10789,18 гривень; сума заборгованості за нарахованими процентами 24 275,69 гривень. У матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем коштів, отриманих від кредитодавця на підставі укладеного договору. Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, надати докази на спростування тверджень, наведених у позовній заяві, подати контррозрахунок заборгованості. Досліджені під час розгляду справи докази є належними та допустимими, у своїй сукупності достатніми для висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач просить стягнути на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved