Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

у листопаді 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про зміну способу стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 12.07.2014, який розірвано рішенням суду від 20.12.2019 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачем. З відповідача рішенням суду від 04.11.2020 року стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 1.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. На сьогоднішній день дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні і аліментів у сумі 2500 грн. не вистачає на забезпечення потреб дитини. Відповідач проходить службу у ЗСУ, отримує доходи та може сплачувати аліменти на достатньому для дитини рівні. Вказує, що зміна способу стягнення аліментів покращить матеріальне становище дитини та забезпечить гармонійний розвиток дитини. Позивач просить змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.11.2020 року у справі № 750/8849/20 з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки всіх видів його заробітку(доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Також, просить стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 03 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач визнає позовні вимоги та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. заперечує, оскільки цей розмір є завищеним. У судове засідання сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача у заяві просила справу розглянути без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач направив до суду відзив на позов. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2014 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.12.2019 року(а.с.15). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.11.2020 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 1.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття(а.с.16). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХП (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 1 та 3 статті 181 СК України передбачено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Отже, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за відсутності домовленості між батьками той із батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду із відповідним позовом і аліменти на дитину можуть бути присуджені в частці він заробітку (доходу) її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі, а за наявності певних обставин спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, визначений судом, може бути змінений за позовом одержувача аліментів за рішенням суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.09.2018 у справі N 486/466/18 зазначив, що право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач позов визнав повністю та вказує у відзиві про необхідність його задовольнити. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З наявних матеріалів справи та враховуючи діюче законодавство, судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного висновку. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору № 435 про надання правничої допомоги від 21.11.2025, укладеного між адвокатом Журбою Вікторією Сергіївною та [PERSON] , квитанцією до прибуткового ордера № 435 про сплату 5000 грн., актом виконаних робіт, копією ордеру та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно п. 9 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Стаття 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивач підтвердив факт отримання послуг адвоката та понесені витрати на ці послуги, що підтверджується копію договору № 435 про надання правничої допомоги від 21.11.2025 та квитанцією до прибуткового ордера № 435 про сплату 5000 грн., а також обсяг виконаних робіт адвокатом, що підтверджується актом виконаних робіт від 25.11.2025 року, тому суд вважає, що в даній конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. є реальними та підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved