Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Вимоги позову мотивовано тим, що 02 березня 2024 року, між сторонами укладено церковний шлюб (офіційного шлюбу укладено не було). Від шлюбу у них народилася дитина - [PERSON] , який проживає з позивачкою, вона ж здійснює за ним догляд, забезпечує побутові потреби та повністю утримує спільну дитину. Так, позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому ніде не працює, отримує 860 грн., державної допомоги, що недостатньо для утримання дитини. В добровільному порядку відповідач відмовляється надавати допомогу як їй так і дитині. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить стягнути з відповідача аліменти на її користь як матері дитини до досягнення нею трирічного віку у розмірі 1/6 частки з усіх видів його доходу щомісяця, починаючи з дати подачі позову і до досягнення сином [PERSON] , трирічного віку. Відповідачем було подано до суду відзив, в якому він вказав, що проти задоволення позовних вимог заперечує частково, з огляду на наступне. Так, він погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі, що в даному випадку відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини - [PERSON] ; разом з тим, відповідач не погоджується з необхідністю сплачувати аліменти на утримання позивача у розмірі 1/6 усіх видів доходу щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позивач, у порушення вимог 4.4 ст. 84 СК України не надала суду жодних доказів щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу дружині. Крім того, вказав, що матеріали справи не містять доказів матеріальної спроможності відповідача утримувати позивача, відтак, позивач жодним чином не обгрунтувала розмір аліментів на її утримання. Тому, на думку відповідача позов слід задовольнити частково. Позивачкою було подано до суду відповідь на відзив, в якому вона вказала, що право на утримання відповідно до ст. 84 СК України (на період до досягнення дитиною трьох років) є безумовним правом позивача. Натомість, саме на відповідача покладається обов?язок довести відсутність у нього можливості надавати таке утримання (тобто, довести свою неспроможність). Відповідач не надав суду об?єктивних та вичерпних доказів, які б свідчили про його тяжке матеріальне становище, повну відсутність заробітку чи доходу, або неможливість надавати матеріальну допомогу. Натомість, він лише стверджує про "відсутність доказів" з боку позивачки, що є спробою уникнути законного обов`язку. Щодо фактичної спроможності відповідача, ствердила, що відповідач має достатній рівень доходу та майновий стан для надання їй матеріальної допомоги, але свідомо приховує свої реальні заробітки. Для встановлення його дійсного матеріального стану та спроможності просила суд, у порядку ст. 84 ЦПК України, витребувати докази його доходів та майна, як це було зазначено в її позовній заяві. Щодо необхідності її утримання, вказала, що їх спільна дитина народилася [INFO] , і зараз перебуває у віці до трьох років. Вона, як мати, безпосередньо здійснює догляд за дитиною, що об?єктивно не дає можливості працювати та отримувати стабільний дохід. У зв?язку з цим, вона потребує матеріальної допомоги від відповідача для забезпечення належного рівня життя, що відповідає ст. 84 СК України. Щодо зазначеного позивачкою у відповіді на відзив клопотання про витребування доказів судом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина 1). Таким чином, у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи. Так, позивачкою було пропущено строк звернення до суду з клопотанням про витребування доказів, нею не аргументовано підставності пропуску такого строку. Крім того, суду не було надано доказів неможливості самостійного витребування даних, на які посилається позивачка. Також, судом не приймається твердження відповідачки про те, що для встановлення дійсного матеріального стану та спроможності відповідача вона просила суд, у порядку ст. 84 ЦПК України, витребувати докази його доходів та майна, як це було зазначено в її позовній заяві, з огляду на те, що текст позовної заяви не містить жодних клопотань про витребування доказів, про які зазначає позивачка. Відтак, суд не знаходить підстав для задоволення заявленого клопотання, та відмовляє за безпідставністю. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд приходить до наступного переконання. Судом було встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , його батьками значаться [PERSON] , та [PERSON] . Суду було також надано копію паспорту позивачки № [NUMBER] , її картку платників податків № [NUMBER] . Також матеріали справи містять свідоцтво таїнства одруження [PERSON] , сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 02 березня 2024 року. Згідно інформаційної довідки з електронної системи здоров`я від 07 червня 2024 року, пацієнт 1330e93b-70fd-4e7c-afdd-41b4bd29cfa4, має медичний висновок про тимчасову непрацездатність у зв`язку з вагітністю та пологами. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у відповідності до ст. 182 СК України кодексу при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я дитини, матеріальне становище дитини та платника аліментів. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Враховуючи матеріальне становище відповідача, який є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання своєї дитини, з метою забезпечення їй рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що є обов`язком відповідача як батька, суд вважає, що позов в цій частині слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки як матері дитини до досягнення нею три річного віку, суд зазначає наступне. На підставі ч. 1 ст. 75 Сімейного кодексу України (далі СК) дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Так за ч. 2 ст. 75 СК право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Також відповідно до ч. 4 ст. 75 СК один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Так, в ході судового розгляду справи, судом встановлено, що між сторонами відсутні правовідносини подружжя в розумінні вимог сімейного законодавства України, оскільки вони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Матеріали справи не містять свідоцтва про шлюб, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану у встановленому законом порядку. Натомість, суду надано виключно свідоцтво таїнства одруження [PERSON] , сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 02 березня 2024 року, яке за своєю правовою природою не є документом, що підтверджує факт державної реєстрації шлюбу та не породжує прав і обов`язків подружжя, передбачених Сімейним кодексом України. Відтак, зазначене свідоцтво не може бути прийняте судом як належний та допустимий доказ існування між сторонами офіційного шлюбу. Крім того, судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я від 07 червня 2024 року, анкетні дані пацієнта зазначено як 1330e93b-70fd-4e7c-afdd-41b4bd29cfa4, при цьому саме зазначеному пацієнту сформовано медичний висновок про тимчасову непрацездатність у зв`язку з вагітністю та пологами. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних доказів, які б підтверджували тотожність зазначеного пацієнта 1330e93b-70fd-4e7c-afdd-41b4bd29cfa4 з позивачкою [PERSON] . Таким чином, наведена інформація не може бути використана судом для підтвердження факту тимчасової непрацездатності саме [PERSON] . Окрім цього, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна або інші джерела доходу позивачки не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень, викладених у позовній заяві, про повну відсутність у позивачки будь-яких доходів. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а також не підтверджують того, що [PERSON] , як дружина відповідача дійсно є особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні положень Сімейного кодексу України. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки як матері дитини до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим у цій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Також, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Внаслідок наведеного, оскільки відповідач звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 1211.20 грн., судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини, які судом були задоволені.

Outcome: partial