Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить поділити кімнати № [NUMBER] , [NUMBER] в гуртожитку на [ADDRESS] між ним та [PERSON] по ? частині кожному, йому виділити у власність житлову кімнату № [NUMBER] , а у власності відповідачки залишити кімнату № [NUMBER] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами 31 липня 2016 року було укладено шлюб. 6 січня 2025 року позивачем подано позов про розірвання шлюбу. В період шлюбу ними, відповідно до договору купівлі-продажу було придбано 2 житлові кімнати загальною площею 32,2 кв.м. в гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Також під час шлюбу вони придбали автомобіль Toyota Avensis Verso, рік виготовлення 2001, колір зелений, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1995, д.н.з. [NUMBER] на його ім`я, однак вказаний автомобіль та документи на нього знаходяться в дружини, і вона не бажала передавати його йому. Враховуючи, що в добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо поділу майна, був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. 15 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Відповідачка є багатодітною мамою, так як має троє малолітніх дітей, які проживають з нею, перебуваючи на даний час за кордоном в статусі біженців, що посвідчується паспортами для виїзду за кордон. Двоє дітей [PERSON] і [PERSON] є інвалідами з дитинства. Сім`я відповідачки є малозабезпеченою сім`єю, так як відповідачка на даний час знаходиться в декретній відпустці по догляду до 3-х років за своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , і ніде не працює. Відповідачка отримує державну соціальну допомогу в сумі 8 тис. грн. на міс. лише на сина-інваліда [PERSON] , а іншу таку ж допомогу отримує позивач їх іншого сина-інваліда [PERSON] , яку із затримкою, не завжди і не всю суму позивач повертає відповідачці. Відповідачка отримує мінімальний розмір аліментів на кожну дитину, що посвідчується судовим наказом від 19.12.2024 р. у справі № 569/24393/24 і заявою про прийняття до виконання виконавчого документа від 28.01.2025 p. Відповідачка на даний час знаходиться в стані розлучення із позивачем. Відповідачка, у порівнянні із позивачем, не забезпечена житлом, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта від 13.05.2025 р. № 426691137. В разі повернення відповідачки в Україну, вона із дітьми не матимуть свого житла, що є недопустимим з позиції чинного законодавства України, а саме Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1091 р. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача 1/2 ринкової вартості автомобіля TOYOTA AVENSIS VERSO, рік виготовлення 2001, колір зелений, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , об`єм двигуна 1995, державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 2637,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату подання позову становить 109564,39 грн. і виділення в особисту власність відповідачки автомобіля TOYOTA AVENSIS VERSO, відповідачка не погоджуємся на виділення в її особисту власність автомобіля TOYOTA AVENSIS VERSO. Відповідачка не заперечує, щодо залишення названого вище автомобіля у власності Позивача, так як вона претендує на дві кімнати за №№ [NUMBER] і [NUMBER] в гуртожитку на [ADDRESS] . Крім того, відповідачка повідомляє суду про те, що на даний час вказаний вище автомобіль, який був придбаний подружжям під час шлюбу, не зареєстрований ні за ким із подружжя, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідачка заперечує щодо визначення ринкової вартості автомобіля TOYOTA AVENSIS VERSO на основі наданих позивачем пропозицій продавців аналогічних автівок, розміщених на [PERSON] 15 травня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, яка ухвалою суду від 20 травня 2025 року була прийнята до розгляду із первісним позовом. Справу призначено до підготовчого судового засідання. В зустрічному позові відповідач вказала, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта від 13.05.2025 р. № 426691137 вбачається у позивача на праві власності двох земельних ділянок, які були надані останньому Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області в період його перебування у шлюбі із відповідачкою. Зокрема, згідно Інформаційної довідки встановлено, що у Відповідача на праві власності перебувають: Земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2524398356060, кадастровий номер 5624682700:04:014:0200, площею (га) 0,1527; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62054838 від 04.12.2021 15:15:21, Басік-Доброчинська Євгенія Петрівна, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 945, видане 20.09.2021, видавник: Дядьковицька сільська рада; розмір частки: 1. Цільове призначення вказаної земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови та земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2356645756246, кадастровий номер 5624682700:04:014:0195, площею (га) 0,1771; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58095159 від 13.05.2021 10:49:54, Яскал Ірина Андріївна, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 1112, видане 04.09.2020, видавник: Дядьковицька сільська рада; розмір частки: 1. Цільове призначення вказаної земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення. Просила в порядку поділу спільного майна подружжя, виділити у власність [PERSON] земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2524398356060, кадастровий номер 5624682700:04:014:0200, площею (га) 0,1527 та залишити у власності [PERSON] земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2356645756246, кадастровий номер 5624682700:04:014:0195, площею (га) 0,1771. 12 червня 2025 року подано відзив на зустрічну позовну заяву. Зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як вбачається із долученої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.05.2025 р., земельні ділянки, які [PERSON] бажає поділити є особистою власністю [PERSON] , як такі що набуті внаслідок приватизації ним зазначених земельних ділянок на підставі рішень Дядьковицької сільської ради. Тому у задоволенні зустрічного позову належить відмовити. 26 червня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідач-позивач не погоджується з наведеною правовою позицією відповідача наведеною у відзиві на позовну зщаяву, виходячи з наступного. Вказані вище земельні ділянки надавались не особисто відповідачу, а в його особі його сім`ї для будівництва приватного будинку і ведення садівництва і городництва, а відповідачем вони лише оформлялись на себе. На цій обставині позивачкою акцентувалась увага депутатів на сесіях Дядьковицької сільської ради при вирішенні питання надання згаданих ділянок для сім`ї відповідача, на яких остання завжди була присутня і завдяки саме позивачці сесією були прийняті позитивні рішення на користь її сім`ї. Зазначила, що виготовлення землевпорядної документації на відведення і оформлення відповідачем на себе права власності на вказані вище земельні ділянки, здійснювалось ним за кошти подружжя, а не за його особисті кошти. 15 липня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача-відповідача в судовому засіданні підтримала первісні позовні вимоги, просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Зустрічний позов підтримала. Заслухавши виступи учасників процесу, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 31 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис № 997. Рішенням Рівненського міського суду від 3 червня 2025 у (справа № 569/84/25) шлюб розірвано. Від шлюбу мають синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є інвалідами з дитинства, що підтверджується посвідченнями серії [NUMBER] від 23.02.2023 та [NUMBER] від 2.03.2023 та [PERSON] , [INFO] . Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Як встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 6 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] набули у власність по ? частці в особисту приватну власність житлові приміщення, кімнати в гуртожитку [ADDRESS] . Враховуючи, що це є окремі об`єкти нерухомого майна і належать сторонам на праві особистої приватної власності і їх поділ є можливим, позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення. Доводи відповідача позивача про необхідність залишення їй двох кімнат, так як з нею проживають троє дітей і в неї не має іншого житла не заслуговують на увагу, адже в даному випадку суд здійснює виділ кімнат у натурі у відповідності до ст. 367 ЦК України, а не здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя. Щодо автомобіля Toyota Avensis Verso, рік виготовлення 2001, колір зелений, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1995, д.н.з. [NUMBER] , то суд не визнає його правом спільної сумісної власності подружжя. З Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що право власності на авто 30.09.2023 року зареєстровано за [PERSON] . Право власності відповідно до статті 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено обов`язкову реєстрацію транспортного засобу при укладанні угоди щодо його придбання. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з пунктом 7 Порядку № 1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Таким чином, сторони порушили порядок оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу, ні позивач-відповідач, ні відповідач-позивач відповідно до вимог Порядку № 1388 не поставила автомобіль на облік та не отримали свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на своє ім`я, тому даний автомобіль не можливо визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому первісний позов в цій частині до задоволення не підлягає. Щодо зустрічного позову, суд встановив наступне. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта від 13.05.2025 р. № 426691137 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить дві земельні ділянки, які були надані останньому Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області: Земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2524398356060, кадастровий номер 5624682700:04:014:0200, площею (га) 0,1527; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62054838 від 04.12.2021 15:15:21, Басік-Доброчинська Євгенія Петрівна, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 945, видане 20.09.2021, видавник: Дядьковицька сільська рада; розмір частки: 1. Цільове призначення вказаної земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови та земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2356645756246, кадастровий номер 5624682700:04:014:0195, площею (га) 0,1771; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58095159 від 13.05.2021 10:49:54, Яскал Ірина Андріївна, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 1112, видане 04.09.2020, видавник: Дядьковицька сільська рада; розмір частки: 1. Цільове призначення вказаної земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення. Дані земельні ділянки були надані [PERSON] під час перебування у шлюбі. Із Проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення в с. Макотери Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області вбачається, що матеріали проєкту містять заяву позивача-відповідача в якій він просить виділити земельну ділянку саме в його особисту приватну власність, а не для сім`ї. Рішенням Дядьковицької сільської ради від 29 серпня 2019 року № 360 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,18 га із земель запасу гр. [PERSON] в с. Макотери. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України дані земельні ділянки є особистою приватною власністю [PERSON] і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що може бути поділена. Крім того, суд. Зауважує, що на земельних ділянках відсутні будь які об`єкти нерухомого майна, які були створені колишнім подружжям. Зважаючи на викладене, наведене у позовах майно автомобіль та земельні ділянки не є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу судом У зв`язку із частковим задоволенням позову, в порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду за первісним позовом, підлягає до стягнення з відповідача пропорційно до задоволеної частини. На підставі викладеного,

Outcome: approved