Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

06.06.2025 до Холодногірського районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, посилаючись на те, що з 13.08.2011 по 14.12.2012 вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого вони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з самого початку не складалося, було досить напруженим, жити разом було вже неможливо через те, що відповідач постійно зловживав алкоголем, влаштовував скандали, внаслідок чого у листопаді 2012 році сторони розійшлися під час вагітності позивачки. [PERSON] не забирав дитину з позивачкою з пологового будинку, ніколи не відвідував, не телефонував, не дізнавався про його життя. Дитина проживає з позивачкою, взагалі не знає свого біологічного батька, ніколи його не бачила, не розмовляла та не отримувала жодної уваги, турботи, опіки від нього. Відповідач не бере участі у вихованні, розвитку сина, не цікавиться його станом здоров`я, син знаходиться на повному утриманні матері та її чоловіка, аліменти з відповідача стягнуто примусово, однак внаслідок систематичної несплати утворилася заборгованість. Таким чином, [PERSON] свідомо самоусунувся від своїх батьківських обов язків, фактично батьком для дитини став чоловік позивачки - [PERSON] . Нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідача принижує гідність дитини, може в подальшому привести до негативних наслідків у його житті як з моральної, так і з правової точки зору, тому наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, позивачка зазначає, що розмір аліментів, який визначений судом ще у 2014 році зараз не відповідає чинному законодавству України та є вкрай малим для утримання дитини, тому просила змінити (збільшити) розмір аліментів, визначений рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03.09.2014, на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи такі щомісячні стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 12.06.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. 27.06.2025 до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Малько О. П., згідно з якими Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні сина [PERSON] . Крім того, долучено до матеріалів справи висновок щодо доцільності позбавлення батьківських [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 21.07.2025 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті, клопотання представника позивачки [PERSON] про виклик та допит у судовому засіданні свідків задоволено. У судове засідання позивач та її представник з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Позивачка пояснила, що аліменти спочатку сплачувала мати відповідача, їй відомо, що відповідач зараз відбуває покарання, але невідомо де саме. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду. 24.12.2025 відповідач [PERSON] надав до суду заяву про визнання позову, у якій просив розглядати справу за його відсутності, позоав визнав у повному обсязі, оскільки спільна з позивачем дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] , жодних відносин з позивачкою та сином він не підтримує, дитину з пологового будинку не забирав, у подальшому з дитиною не спілкувався та не піклувався про неї. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника служби, позовні вимоги підтримав, у зв`язку з тривалим ухиленням [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків( а. с. 54). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши позивачку та її представника, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) був укладений шлюб, який зареєстрований у Виконавчому комітеті Дробишевської селищної ради Краснолиманського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 13.08.2011 (а. с. 6). Як вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] від 11.04.2013, виданого Виконавчим комітетом Новоселівської селищної ради Краснолиманського району Донецької області, [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 5). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] від 14.12.2012 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області (а. с. 6). Згідно з довідкою про взяття на облік від 20.02.2024, довідкою Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району від 11.06.2025, [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою (а. с. 4, 39). З довідки про взяття на облік від 20.02.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою; законним представником, що супроводжує малолітню особу є мати [PERSON] (а. с. 5). Як вбачається з характеристики Лиманського ліцею № 2 Лиманської міської ради Донецької області від 22.05.2025 [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у ліцеї у 5-А класі; характеризується позитивно, ввічливий, доброзичливий, користується повагою серед однолітків, навчається на достатньому і високому рівні; з класним керівником спілкується лише мати дитини [PERSON] , яка цікавиться навчанням дитини, приділяє належну увагу вихованню сина, підтримує тісний зв`язок з вчителями. Батько дитини [PERSON] навчанням сина не цікавиться, на контакт з вчителями жодного разу не виходив (а. с. 7). З довідки медичного закладу ФОП [PERSON] від 21.05.2025 вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у «Амбулаторії сімейної медицини» ФОП [PERSON] ; його мати [PERSON] займається медичним доглядом та лікуванням, що підтверджується також декларацією від 12.12.2023 (а. с. 7, 13). Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за період з 26.08.2014 по 21.05.2025 [PERSON] має заборгованість за період з червня 2024 по травень 2025 зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 26594,42 грн. (а. с. 14-16). Як вбачається з висновку від 27.06.2025 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні сина [PERSON] , [INFO] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв`язку з тривалим ухиленням його від виконання батьківських обов`язків (а. с. 56-57). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03.09.2014 з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Дробишево Краснолиманського району Донецької області, ІНН [NUMBER] , проживаючого: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , ІНН [NUMBER] , стягнуто аліменти на утримання його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.08.2014 року до досягнення сином повноліття. Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету харківської міської ради Харківської області від 27.06.2025 № 259 за результатами засідання Комісії з питань захисту прав дитини комісія вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 56-57). Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01.09.2024 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Покровського відділу Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Бобрицьким С. О., якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 62024050010006048 від 12.07.2024, та обвинуваченим [PERSON] за участю захисника Безрука С. В., [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України та призначено узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. На підставі ст. 62 КК України, призначене [PERSON] покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі замінено на узгоджене сторонами покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувано [PERSON] строк попереднього ув`язнення, починаючи з 05.06.2024 року по 31.07.2024 року включно, у строк відбуття покарання з розрахунку, що один день тримання під вартою в умовах гауптвахти дорівнює одному дню тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців. До набрання вироком законної сили [PERSON] залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою на гауптвахті [INFO] . Строк відбування покарання [PERSON] визначено рахувати з 05.06.2024 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] протягом останніх трьох років, до цього вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу 10 років. Неповнолітній [PERSON] є його пасинком, його біологічний батько [PERSON] у житті сина участі не приймав, бачив його декілька разів, матеріально не допомагав, життям дитини не інтересувався, хоча жодних перешкод для цього не мав. У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її близькою подругою, яка самостійно виховує сина, перешкод у спілкуванні сина з батьком не чинить, відповідач участі у житті дитини не приймає, з сином не спілкується, дитина вважає батьком теперішнього чоловіка матері [PERSON] юрія, з яким у них добрі стосунки. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивачки, у 2010 році її донька одружилася з відповідачем, у 2012 році була вагітна і вони розлучилися, у 2013 році народила сина [PERSON] , відповідач жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймав, з дитиною не спілкувався, з пологового будинку [PERSON] та сина не забирав. Коли [PERSON] було 1,5 роки її донька познайомилась з серик [PERSON] , вони почали проживати однією сім`єю та проживають до теперішнього часу разом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. В силу ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 8, 9, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 в п.16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові від 04.03.2021 в справі №756/6112/18, провадження Ne61-12087св20 Верховний Суд вказав, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. За змістом роз`яснень, п. п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.01.2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11.07.2017 Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з 2013 року з моменту народження дитини, систематично, свідомо, без поважних причин, не виконуює належним чином своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, з пологового будинку дитину з матір`ю не забирав, не цікавиться його життям, навчанням, не спілкується з ним, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не забезпечує, не займається підготовкою до самостійного життя, що підтверджується показами свідків та доказами, долученими до матеріалів справи. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав суд враховує, що з 2013 року, тобто з моменту народження дитини, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, жодної участі у житті сина не приймає, не дбає про його фізичний, моральний та психологічний розвиток, матеріально не забезпечує, не спілкується з ним, а також приймає до уваги висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв`язку з тривалим ухиленням його від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та керується тим, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у її долі. За таких обставин суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовної вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо зміни (збільшення) розміру аліментів суд виходить з наступного. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). За приписами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, забезпечення належного виконання рішень про стягнення аліментів є гарантією захисту права дитини на гідне утримання і всебічний розвиток. З частини третьої статті 181 СК України вбачається, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривень. Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказує на те, що стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.08.2014 року до досягнення сином повноліття за судовим рішенням не забезпечує належного рівня життя дитини та є меншим за мінімальний гарантований розмір аліментів на одну у виді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбачений ст. 182 СК України. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість збільшення розміру аліментів на неповнолітню дитину, визначеного рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03.09.2014, оскільки позивачкою не доведено належними та допустими доказами фактів зміни матеріального або сімейного стану відповідача, погіршення або поліпшення його здоров`я чи здоров`я дитини або наявності інших випадках, передбачених цим Кодексом, а тому у задоволенні позовної вимоги відмовляє. Сплачений судовий збір залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial