Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

27 жовтня 2025 року позивачка звернулася до суду із цивільним позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) та вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.04.2000 року, зареєстрованого за №130, було здійснено приватизацію квартири [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності на зазначену квартиру набули члени сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON] . [INFO] помер брат позивачки [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , який з 14.04.1987 року і до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, [PERSON] , до складу якої входить 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Зазначені частки належали: 1/4 спадкодавцю [PERSON] , 1/4 - [PERSON] , 1/4 - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим за №3-891 від 08.12.2017 року. Разом з тим, спадщина на частку квартири, яка належала брату позивачки [PERSON] , отримана не була. З метою прийняття спадщини після смерті брата позивачка звернулася до Сумської міської державної нотаріальної контори. Проте, листом від 27.09.2025 року №3734/01-16 їй було відмовлено з підстав закінчення встановленого законом строку для прийняття спадщини, ненадання документів, що підтверджують факт її прийняття шляхом спільного проживання, а також відсутності судового рішення про надання додаткового строку. У зв`язку з цим, спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не може бути заведена, а свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] - не видане. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у період з 03.11.1998 року по 27.08.2000 року, однак і надалі фактично проживав за вказаною адресою разом із іншими співвласниками, що підтверджується актом про проживання від 26.09.2025 року. Згідно зі свідоцтвом про народження, батьками позивачки [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ) є [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, батько позивачки на момент смерті свого сина - [PERSON] фактично проживав разом із ним та прийняв спадщину шляхом спільного проживання. На дату смерті [PERSON] тимчасово перебував на території російської федерації, де, на жаль, і помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, яку прийняла [PERSON] . Однак, нотаріусом було відмовлено у прийнятті спадщини після померлого брата з мотивів того, що батько позивачки нібито не прийняв таку спадщину за життя. Ухвалою суду від 29.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання з викликом сторін. 10.11.2025 року до суду надійшов від Сумської міської ради відзив на позов, в якому представник зазначив, що заявлені вимоги є неналежним способом захисту, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив поданий до подання заяви представника позивача про зміну позовних вимог. Після, уточненого відзиву від відповідача не надходило. Від третьої особи Сумської міської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без її участі, у вирішенні питання покладається на розсуд суду. 02.12.2025 року до суду надійшла заява від Сумської міської ради, в якій просить розглядати справу без їх участі. Також, 02.12.2025 року від представника позивача адвоката - Брайко Ю.В. надійшла заява залишити без розгляду в частині позовних вимог, а саме, щодо визнання за [PERSON] , який помер [INFO] право власності на 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] . 05.01.2026 року, від представника позивача адвоката - Брайко Ю.В. надійшло клопотання в якому уточнила позовні вимоги. Представник позивача адвокат Брайко Ю.В. подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу без її участі. Представник відповідача Сумської міської ради та третя особа Сумської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явились, прохали розглядати справу без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.04.2000 року, видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності на зазначену квартиру набули члени сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла - [PERSON] , що підтверджує свідоцтво про смерть від 08.07.2008 року. [INFO] померла - [PERSON] , що підтверджує свідоцтво про смерть від 08.10.2008 року. [INFO] помер брат позивачки - [PERSON] , що підтверджує свідоцтво про смерть від 13.03.2015 року. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджує свідоцтво про смерть від 09.11.2015 року. Згідно відомості про місце проживання особи [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.04.1987 по день смерті [INFO] . Позивачка, [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, [PERSON] , до складу якої входить 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Зазначені частки належали: 1/4 - спадкодавцю [PERSON] , 1/4 - [PERSON] , 1/4 - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим за №3-891 від 08.12.2017 року. Залишилася не успадкована 1/4 частини квартири, яка належить померлому [PERSON] . Згідно акту про проживання від 26 вересня 2025 року, судом встановлено, що [PERSON] 1941 року народження зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживали разом в квартирі [ADDRESS] з 1988 року по 23.04.2010 року. Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 30 травня 2008 року № 7 із змінами «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкоємця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України) Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З листа Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спадкоємцем вказаного майна є позивачка по справі [PERSON] . Згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови нотаріусом у видачі Свідоцтва про право на спадщину пов`язано з тим, що спадкоємцем пропущений строк для прийняття спадщини, не надано документи, що підтверджують факт спільного проживання. Факт спільного проживання [PERSON] , 1941 року народження, зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 1988 року по 23.04.2010 року, підтверджується актом про проживання від 26 вересня 2025 року, та сукупністю зібраних по справі доказів. А тому, [PERSON] прийняв спадщину після смерті сина [PERSON] , шляхом спільного проживання. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за ним, і позивачка [PERSON] прийняла її. Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ПК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved