Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Молень Р.Б. звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів. Мотивує позов тим, що 16 січня 2020 року між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір-доручення №1601/21 про надання візової підтримки. За цим договором відповідач зобов`язувався здійснити дії щодо надання візової підтримки в порядку та умовах, визначених в договорі. Відповідно до п. 1.2 договору сума договору по наданню візової підтримки складає 550 доларів США. Згідно з п.2.2 договору відповідач забезпечує візову підтримку у повному обсязі, а саме: сплатити консульський збір за позивача, надання консультаційних послуг, перекласти документи на англійську мову (у разі потреби), заповнити візову анкету, призначити дату подачі документів, при необхідності забронювати авіаквитки та готель. За умовами п. 3.3 договору позивач здійснив оплату 50% загальної суми договору, а саме 275 доларів США, що підтверджуються актом передачі грошових коштів №17 від 16.01.2020. Однак, відповідач, після отримання завдатку, не виконав жодного із передбачених договором зобов`язань. Протягом тривалого часу відповідач ухилявся від виконання договору, ігнорував будь-які засоби зв`язку. 11 жовтня 2024 року на адресу відповідача направлено письмову претензію-вимогу з вимогою виконати зобов`язання встановлені умовами договору, однак така залишилась без реагування. 21.11.2024 відправлено адвокатський запит щодо надання інформації про стан та результат розгляду претензії-вимоги. Проте, адвокатський запит також залишився без відповіді, що свідчить про відмову відповідача виконати свої зобов`язання. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання, не вчинив жодних дій і не надав позивачу візову підтримку, тому просить стягнути з відповідача 275 доларів США як безпідставно набуте майно. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області справу передано до Сихівського районного суду м.Львова за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ від 13.03.2025 визначено суддю Горбань О.Ю. Ухвалою від 18.03.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою від 28.03.2025, після усунення недоліків, відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25.04.2025 від представника відповідача адвоката Куцого С.О. надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив позовні вимоги. Зазначає, що дійсно 16 січня 2020 року між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір-доручення №1601/21 про надання візової підтримки. Проте, відповідно до п. 3.3 договору позивач повинен був здійснити оплату 50% загальної суми договору, а саме 275 доларів США перед подачею документів до Посольства або іншої відповідної установи. Твердження позивача про те, що відповідач ухилявся від виконання зобов`язання, не відповідають дійсності, оскільки обов`язок подачі документів у відповідача виникав лише після повної оплати усієї суми - 550 доларів США, про що зазначено у вказаному пункті договору. Вважає, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, тому просить в задоволенні позову відмовити. Також подав клопотання про застосування позовної давності. 01.07.2025 від представника позивача адвоката Молень Р.Б. на адресу надійшла заява про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача 550 доларів США. Вказує, що порушення зобов`язань сталось з вини відповідача, зокрема, не надав первинної консультації позивачу, не повідомив про порядок подання документів, не надав перелік документів та відомостей, необхідних для заповнення анкети, після отримання завдатку перестав виходити на зв`язок, відповідати на телефонні дзвінки, отримувати листи. Тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу завдаток у подвійному розмірі 550 доларів США. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача адвокат Молень Р.Б.позов підтримав в повному обсязі, просить позов задовольнити. Звертає увагу, що всі необхідні документи разом із завдатком позивач надав відповідачу, а саме довідку з банку, довідку з роботи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні у вступному слові позов заперечив, вказав, що у січні 2020 року позивач з метою отримати візу в США звернувся у візовий центр, підписав договір- доручення, сплатив половину вартості послуг в розмірі 275 доларів США. Після призначення візового спеціаліста позивачу було роз`яснено про необхідність заповнення анкети, розміщеної на сайті посольства. При цьому, інформацію мав надати лише позивач, а візовий спеціаліст здійснював переклад отриманої від позивача інформації на англійську мову. Листування між позивачем і візовим спеціалістом відбувалось у мобільному додатку-месенджері для дзвінків Вайбері. Через деякий час позивач перестав надавати інформацію, необхідну для заповнення анкети, а у березні 2020 року позивач зателефонував у центр і повідомив, що йому віза вже не потрібна, він має інші життєві плани, він остаточно втратив інтерес до отримання візи, тому центр має йому повернути 275 доларів США. Тому позивачу було запропоновано прибути в офіс на вул. Коперніка у м.Львові з договором для повернення йому коштів. Натомість, позивач не прибув ні в квітні 2020 року, ні пізніше, а звернувся з позовом в суд у лютому 2025 року. Просить відмовити у задоволенні позову, оскільки саме з вини позивача необхідна анкета не заповнена і кошти йому не повернуті, тому що він не прибув в офіс. Представник відповідача адвокат Куций С.О. у судовому засіданні у вступному слові позов заперечив, просить в позові відмовити. Заслухавши вступні слова учасників процесу, показання свідка, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має права звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 16 січня 2020 року між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір-доручення №1601/21 про надання візової підтримки. В пункті 1.1. вказано, що за цим Договором повірений зобов`язується від імені і за рахунок Довірителя здійснити дії щодо надання візової підтримки в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі в країну США. В п.1.2 сума даного договору складає 550 доларів США. Згідно п.2.1 в момент підписання Договору повірений зобов`язаний ознайомити Довірителя з інформацією про властивість та характер послуг (про правила та терміни, встановлені Посольством з прийому та видачі документів, про строки надходження документів в Посольство, можливі причини відмови у видачі візи тощо). Згідно п.2.2 повірений зобов`язаний забезпечити візову підтримку в повному обсязі, а саме: сплатити консульський збір за Довірителя, надання консультаційних послуг, перекласти документи Довірителя на англійську мову (у разі потреби), заповнити візову анкету, призначити дату подачі документів, при необхідності забронювати авіаквитки та готель для Довірителя. Згідно п.2.3 повірений зобов`язаний повідомити Довірителя про виконання даного Договору. Згідно п.3.1, 3.2, 3.3 Довіритель зобов`язаний здійснити завдаток за надання візової підтримки в розмірі 50% від загальної суми Договору в 3-денний строк з моменту укладення Договору, надати повіреному усі необхідні документи для надання виконання Договору, здійснити оплату 50% залишкової вартості Договору перед подачею документів до Посольства або іншої відповідної установи (організації). З`ясовано, що позивач сплатив завдаток 275 доларів США, передав відповідачу довідку з банку, довідки з роботи. (а.с.4) Відповідно до ст. 901, 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Таким чином, відповідно до п. 3.1 договору позивач сплатив відповідачу завдаток за надання візової підтримки в розмірі 275 доларів США. Як стверджує відповідач, ФОП [PERSON] свої зобов`язання за договором виконав:ознайомили позивача з інформацією про властивість та характер послуг (про правила та терміни, встановлені Посольством з прийому та видачі документів, про строки надходження документів в Посольство, можливі причини відмови у видачі візи тощо), надали перелік питань, відповіді на які необхідно заповнити в анкеті. Свідок [PERSON] показала суду, що у 2020 році працювала керівником відділу продажу в ФОП [PERSON] . В її обов`язки входило консультація клієнтів, слідкування за роботою інших менеджерів. Ствердила, що позивач у січні 2020 року заплатив завдаток 275 доларів США і вона особисто з позивачем спілкувалась через Вайбер. Наполягає, що позивач не надав їй всю необхідну інформацію для заповнення анкети, котра містить близько 50 питань. Вона неодноразово в телефонному режимі повідомляла позивача про те, що анкета не заповнена і позивач має надати їй інформацію. В подальшому позивач перестав надавати їй інформацію, анкета не була заповнена і вона повідомила керівництво, що підтверджень про місце роботи, про фінансовий стан, інші особисті дані позивач їй не надає. Так, за умов повного заповнення анкети клієнтом вона робить переклад всієї наданої інформації на англійську мову, в подальшому на сайті Посольства створюється Кабінет клієнта, заповнюють анкету і такі дії імовірно вчинити на протязі 30 хв. Вказала, що саме позивач перестав надавати інформацію і через 2-3 місяці зателефонував і сказав, що б йому повернули його гроші. На пропозицію приїхати в офіс для отримання коштів позивач також не приїхав. Посилання представника позивача про те, що надані позивачем довідки з банку і з роботи є повною і вичерпної інформацією, котра необхідна для заповнення анкети не заслуговує на увагу суду і повністю спростована показами свідка, котра допитана судом, попереджена про кримінальну відповідальність із приведенням до присяги. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, даних про її зацікавленість в результаті розгляду справи відсутні, її показання об`єктивно підтверджуються матеріалами справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Положеннями ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що відповідач не відмовлявся від надання послуг позивачу, тоді як зі сторони позивача мало місце зволікання з наданням інформації, необхідної для заповнення анкети, а в подальшому втрата інтересу зі сторони позивача до отримання візи в посольстві США, що призвело до ненадання відповідачем послуг і вказує про неможливість виконання зобов`язань обумовлених в договорі. Також позивач у квітні 2020 року не прибув в офіс відповідача для врегулювання фінансових вимог, тим самим своїми діями вказав на свою байдужість і лише по спливу 5 років звернувся з даним позовом до суду. Таким чином, доводи позивача про стягнення коштів в розмірі подвійного завдатку в розмірі 550 доларів США не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що з вини відповідача мало місце порушення зобов`язань за договором-доручення №1601/21 про надання візової підтримки. Відтак у задоволенні позову про стягнення коштів як завдатку в подвійному розмірі слід відмовити. Стосовно заяви відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 30 березня 2020 року прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року. Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесені зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом не пропустив строків позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed