Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

13 червня 2025 року на адресу суду надійшла позовна заява про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона проживає в будинку [ADDRESS] . В дитинстві вона проживала по [ADDRESS] у будинку, який було поділено між її батьком [PERSON] і її дідом (по батьковій лінії) [PERSON] , що підтверджується Актом розподілу, складеним 25 березня 1948 року судовим виконавцем Меджибізького народного суду. Проте, з невідомих їй причин, 18 січня 1965 року Меджибізька селищна рада видала свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] (дружині [PERSON] ) на підставі Рішення виконкому Меджибізької селищної ради від 12.07.1960 року у зв`язку із смертю чоловіка. Згідно договору дарування від 20 січня 1965 року, [PERSON] подарувала даний будинок [PERSON] і остання 01 лютого 1965 року зареєструвала за собою право власності на нього у Хмельницькому БТІ. З початку 90-х років [PERSON] займалася торгівлею товарами з білорусі і у зв`язку з цим виїхала з даного будинку та залишилася на постійне проживання у Білорусь. На період переоформлень спірного будинку їй було дев?ять років і тому вона не знала про фактичного його власника, вважала, що будинок належить її дідові [PERSON] і її батькові [PERSON] , як зазначено в Акті розподілу майна від 25.03.1948 року. [PERSON] ніколи не повідомляла і не зізнавалася, що оформила будинок на своє ім`я. При цьому, коли [PERSON] виїхала в Білорусь на постійне проживання, то вона одна постійно користувалася і володіла даним господарством: доглядала за будинком, проводила ремонтні роботи, за свої кошти і своїми силами підтримувала його, обробляла город та на свій розсуд розпоряджалася вирощеною городиною, як повноправна хазяйка. Тільки при наведенні порядків у будинку вона виявила документи із яких дізналася, що [PERSON] є його власником, але технічний паспорт на будинок нею не було виготовлено При цьому будь-яких договірних зобов`язань щодо будинку між нею і [PERSON] не було, остання не давала дозволу і не з її волі вона користується і володію ним та городом і у зв`язку з цим в селищі Меджибіж односельчани та сусіди знають, що це її будинковолодіння. Оскільки на сьогодні вона є людиною похилого віку і одна добросовісно та відкрито користується і володіє будинком та земельною ділянкою біля нього понад 25 років, і [PERSON] є громадянкою Білорусі та постійно відсутня в Меджибожі з 90-х років, місце (адреса) її проживання не відоме, тому виникла необхідність звернутися в суд з вищеозначеним позовом. 13 червня 2025 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області по даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче засідання, з викликом учасників справи. 22 грудня 2025 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області було залучено до участі у справі [PERSON] , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивачка не з`явилась, у позовній заяві просить про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного вирішення справи та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача та третя особа, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, відзиву чи заяв про відкладення до суду не находило. 29 грудня 2025 року представник відповідача подала заяву про розгляд справи у їхню відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Справу розглянуто в порядку ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через пєять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Відповідно до ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із ст.118 ЗК України в межах норм, визначених ст.121 ЗК України. Право власності за набувальною давністю базується на умовах, сукупність яких чітко визначена ч.1 ст.344 ЦК України. До цих законодавчих умов належить такі види володіння особою майном як своїм власним: добросовісне володіння; відкрите володіння; безперервне володіння; тривале володіння; наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Добросовісне володіння майном означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіння річчю є незаконним. Встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні в судах спорів про набувальну давність враховується добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Володіння визначається відкритим якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховання цього майна. Володіння визначається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у законодавстві строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. За відсутності будь-якої з перерахованих умов не можливо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Враховуючи положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 даного кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом та беручи до уваги, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю могло мати місце не раніше 01.01.2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Враховуючи положення ст.ст.16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог ст.ст.387, 391 ЦК України. У справі №552/1354/18 від 28.04.2020 року КЦС ВС виклав свою правову позицію стосовно належного позивача у справі про набуття права власності за давністю володіння, зазначивши, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Володіння є добросовісним, якщо особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18), від 27.06.2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) та в постанові Верховного Суду від 22.02.2021 року №607/21758/19 (провадження №61-18513св20). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 06 лютого 1957 року, [PERSON] народилася [INFO] , її батьки записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 01 вересня 1982 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, прізвище подружжя після шлюбу [PERSON] . Як вбачається з акту судового виконавця від 25 березня 1948 року, між [PERSON] та [PERSON] було здійснено розподіл майна. 18 січня 1965 року Меджибізька селищна рада видала свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] (дружині [PERSON] ) на підставі Рішення виконкому Меджибізької селищної ради від 12.07.1960 року у зв`язку із смертю чоловіка Згідно договору дарування від 20 січня 1965 року, [PERSON] подарувала даний будинок [PERSON] і остання 01 лютого 1965 року зареєструвала за собою право власності на нього у Хмельницькому БТІ (повідомлення № 750969 від 29 січня 2025 року). Згідно Технічного паспорту, виготовленого на замовлення [PERSON] 02.05.2025 року ФОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 003818 від 03.07.2015 року) житловий будинок має площу основи забудови 61.1 кв.м, об`єм 183 куб.м і складається з: коридора 1-1 площею 6.3 кв. м, житлової 1-2 площею 18.7кв.м, житлової 1-3 площею 8.7 кв.м, кухні 1-4 площею 14.2 кв.м, а разом - загальної площі 47,9 кв.м, з яких житлової 27.4 кв.м і допоміжної 20.5 кв. м. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Враховуючи вище викладене, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, враховуючи, що позивачка добросовісно володіє майном та понад 10 років, продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, представник відповідача не заперечує проти задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. У зв`язку з тим, шо спір виник не з протиправних дій відповідача, суд вважає, що судові витрати необхідно покласти на позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved