Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року. Позовні вимоги банку обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5658,93 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 22.06.2015 року виникла заборгованість у розмірі 45 550,92 грн, яка складається з наступного: 5378,75 грн - заборгованості за кредитом; 17 162,06 грн - заборгованість за процентам за користування кредитом; 23 010,11 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання. Судовим наказом Краматорського міського суду Донецької області від 21.02.2008 року стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 6584,08 грн. Отже, несплачена різниця склала 38 966,84 грн. Також відповідачу нараховані штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 1948,34 грн - штраф (процентна складова). За цих підстав ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 41 415,18 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 41 415,18 грн та судові витрати 1218,00 грн. У серпні 2021 року відповідач звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з заявою про перегляд цього заочного рішення. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 17 серпня 2021 року поновлено [PERSON] строк для подання заяви про перегляд заочного рішення та його заяву прийнято до розгляду. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 вересня 2021 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2015 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Краматорського міського суду Донецької області заяву про зміну предмета позову (уточнена позовна заява - а.с 87-88), в якій збільшив свої позовні вимоги. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року за період з 31.08.2008 року до 10.12.2021 в розмірі 109 497,08 грн, яка складається з наступного: 54 068,85 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 55 428,23 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, а також судові витрати. Копія цієї заяви була направлена банком на адресу відповідача 28.01.2022 року. Справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була. Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. Отже, усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області та були не розглянуті по суті, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. У листопаді 2023 року дана справа була передана за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою цього суду від 04 грудня 2023 року справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Борозенцев С.В. у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені. При цьому в раніше наданих на адресу суду письмових поясненнях, які по суті є відзивом на позов, відповідач позов не визнав, зазначивши, що заборгованість за кредитним договором вже була стягнута з нього на підставі судового наказу Краматорського міського суду Донецької області від 21.02.2008 року в розмірі 6584,08 грн. Отже, кредитний договір припинив свою дію. Наголосив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Крім того, відповідачем зазначено, що на підставі заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2015 року стягнуто з нього у виконавчому провадженні № 50213090 станом на 01.07.2021 року 17 853,54 грн. Тому просив відмовити в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк». В свою чергу, представником банку Меркуловою В.В. були подані заперечення, в яких зазначено, що стягнення з боржника заборгованості на підставі судового наказу від 21.02.2008 року не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору і не тягне за собою припинення договору. Нарахування процентів до повного погашення заборгованості відповідає Умовам надання споживчого кредиту. Отже, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи, що сторони були повідомлені про розгляд справи та письмово виклали свої позиції по суті справи, справу розглянуто в їх відсутність на підставі наявних даних та доказів. Відповідно до частини 4 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 268 ЦПК України). Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом установлено, що 08.07.2007 року між [PERSON] і ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на цей час є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № НАХRRU11360455,відповідно до якої банк надав відповідачу строковий кредит на загальну суму 5658,95 грн на строк 10 місяців з 08.07.2007 року до 07.05.2008 року включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та разової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 514,45 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії у зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов`язався щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 566,21 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Згідно з п. 4.2 Умов при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 8,33 % на місяць, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. На підтвердження своїх позовних вимог та невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором банк надав суду копію заяви позичальника № НАХRRU11360455, копію судового наказу Краматорського міського суду Донецької області від 21.02.2008 року за № 2н-147/2008р., копію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та розрахунок заборгованості станом на 22.06.2015 року, згідно з яким загальний розмір заборгованості склав 41 415,18 грн, з яких: 5378,75 грн - заборгованості за кредитом; 17 162,06 грн - заборгованість за процентам за користування кредитом; 23 010,11 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1948,34 грн - штраф (процентна складова). Також судом установлено, що судовим наказом Краматорського міського суду Донецької області від 21.02.2008 року за № 2н-147/2008 р. стягнуто з [PERSON] на користь Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року: заборгованість за кредитом 5658,95 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 849,85 грн, пеня в сумі 75,28 грн, а загалом 6584,08 грн. В своєму позові банк спочатку просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 41 415,18 грн, яка нарахована станом на 22.06.2015 року та складається з заборгованості за кредитом 5378,75 грн, заборгованості за процентам 17 162,06 грн, пені 23 010,11 грн. В подальшому позивач збільшив свої вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року в розмірі 109 497,08 грн, яка складається з нарахованих за період з 31.08.2008 до 10.12.2021 року відсотків 54 068,85 грн та пені 55 428,23 грн. При вирішенні спору між сторонами суд керується наступним: Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що в заяві позичальника № НАХRRU11360455, яка була власноручно підписана [PERSON] 08 липня 2007 року, сторони погодили сплату процентів у підвищеному розмірі при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту. Водночас у підписаній відповідачем заяві відсутні умови про нарахування та сплату процентів за користування кредитом після спливу строку кредитування, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, зокрема процентів та неустойки, банк долучив до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача як позичальника із вказаними Умовами. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови надання кредиту, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату процентів понад строку дії договору та неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки долучені банком до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підпису відповідача, суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.07.2007 року. Цей висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц. Суд враховує, що, укладаючи кредитний договір, сторони у заяві позичальника узгодили кінцевий термін погашення кредиту - 07.05.2008 року. Положення кредитного договору, які підписані відповідачем, не містять посилання на норми ст. 625 ЦК України. Зі змісту укладеного між сторонами договору не вбачається домовленості про порядок повернення позики та сплати процентів поза межами строку дії договору, зокрема сплату відсотків у підвищеному розмірі, після закінчення строку погашення кредиту, тобто після 07 травня 2008 року. Банком позовні вимоги про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період, починаючи з 07 травня 2008 року, на підставі статті 625 ЦК України не заявлялися. Крім того, банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, пред`явивши в лютому 2008 року вимогу про дострокове погашення відповідачем заборгованості. Також на підставі заяви банку судом 21 лютого 2008 року видано судовий наказ, який набрав законної сили та яким стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року заборгованість за кредитом 5658,95 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 849,85 грн, пеню в сумі 75,28 грн, а загалом 6584,08 грн. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц проценти та пеня не підлягають нараховуванню після закінчення строку дії кредитного договору. В пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) також зазначається, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У цій постанові (пункт 6.36) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зазначені висновки щодо застосування норм права підлягають застосуванню і до спірних правовідносин. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що кредитний договір, укладений між сторонами припинив свою дію ще в лютому 2008 року, з відповідача вже стягнуто на підставі судового наказу основну суму боргу та проценти, нараховані в межах строку дії кредитного договору, банк позовних вимог у цій справі на підставі статті 625 ЦК України не заявляв, позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом та неустойки є необґрунтованими. Таким чином, у задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № НАХRRU11360455 від 08.07.2007 року необхідно відмовити. Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд також відзначає, що в своїх поясненнях відповідач зазначив, що на виконання заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2015 року про задоволення позовних вимог Банку, ухваленого в цій справі та в подальшому скасованого, з нього було стягнуто частину заборгованості. Відповідно до частини 2 статті 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони (частина 5 статті 444 ЦПК України). Згідно з частинами 9-10 статті 444 ЦПК України якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Враховуючи, що відповідачем заява про поворот виконання рішення в цій справі не була подана, ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову банку, суд питання про поворот виконання рішення не вирішує, що не позбавляє відповідача права звернутися до суду з відповідною заявою протягом одного року з дня ухвалення цього рішення. При розподілі судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено, то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed