Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

04 серпня 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Оксендлер О.Б., про тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , спадкоємцями за законом першої черги після смерті якої є двоє її дітей: [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з земельних ділянок, що розташовані на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області, площею 3, 989 га, площею 1, 86 га, площею 3,5797 га та площею 2,93 га. За життя 30.10.2013 року [PERSON] зробила на ім`я позивача заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 231,в якому зазначила, що вона заповідає позивачу належну частку майна, а саме: земельні частки паю згідно державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 703405, виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12.2002 року площею 2,93 га; згідно державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 797794 виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12. 2002 року площею 1,86 га, згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 032325, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку на підставі якого право власності переходить до гр. [PERSON] зареєстрованого приватним нотаріусом Рубановою І.Р. від 08.12.2011 року за № 5363 площею 3,5797 га; згідно державного акта на право приватної власності на землю серії IV-СМ №012839 виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку на підставі якого право власності переходить до гр. [PERSON] зареєстрованого приватним нотаріусом Рубановою І .Р. від 08.12.2011 року за № 5367 площею 3,989 га. Вище вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області. Згодом бабуся зробила ще один заповіт - 08.06.2017 року, який був посвідчений Южноукраїнською Державною нотаріальною конторою Миколаївської області та був зареєстрований в реєстрі за № 793, у якому зазначила, що земельні ділянки які їй належали згідно державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 703405, виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12.2002 року площею 2,93 га (2,9284); та земельну ділянку, яка їй належала на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 797794, виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12. 2002 року площею 1,86 га - вона заповідає [PERSON] . У теперішній час [PERSON] прийняла спадщину за заповітом та оформила на своє ім`я право власності за земельну ділянку площею 2, 9284 га. Земельну ділянку площею 1, 86 га, яка належала садкодавиці на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 797794 виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12. 2002 року - [PERSON] прийняла, але право власності не оформила. Позивач на протязі шести місячного строку звернулася до приватного нотаріуса Печенізького районного нотаріального округу Кормілеця М.П. з заявою про прийняття спадщини: двох земельних ділянок, які не увійшли до заповіту (спадщини) на ім`я [PERSON] : земельної ділянки площею 3,5797 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області, яка належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданного 08.12.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5363, державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №032325, виданого 22.02.2006 року Роменською райдержадміністрацією; земельної ділянки площею 3,989 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області, яка належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданного 08.12.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5367, державного акту на право власності на земельну ділянку серія IV-СМ №012839, виданого 23.02.2001 року Біловодською сільською радою народних депутатів. 15.11.2024 року вона звернулася з приводу оформлення спадщини до приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області (оскільки діяльність приватного нотаріуса Печенізького районного нотаріального округу Кормілеця М.П. припинена), проте 15.11.2024 року вона отримала постанову «про відмову у вчиненні нотаріальної дії». У Постанові зазначалося, що «вказана нотаріальна дія не може бути вчинена з наступних підстав: в заповіті, посвідченому 30.10.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 231 Мартівською сільською радою Печенізького району Харківської області, майно, яке заповідане спадкодавицею, не відповідає спадковому майну, на яке бажає отримати свідоцтво про право на спадщину спадкоємиця». Таким чином, оскільки спадкодавця в заповіті вказала, що заповідає «частки паю», а фактично бабусі належали земельні ділянки, виникає необхідність у тлумаченні заповіту від 30.10.2013 року зробленого [PERSON] на її ім`я , та зареєстрованого в реєстрі за № 231, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівськкої сільської ради Печенізького району Харківської області. Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року по справі відкрито провадження, за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 15 вересня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги визнала, просила справу розглядати без її участі. 22 вересня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги визнав, просив справу розглядати без його участі. 22 вересня 2025 року до суду від приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Оксендлер О.Б. надійшов лист, в якому просила справу розглядати без її участі та винести рішення у відповідності з чинним законодавством України. Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі та третя особа до суду не з`явились, проте належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, в заявах до суду просили справу розглядати без їх участі. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 14). Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] , копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 9-12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з земельних ділянок, а саме: земельної ділянки, що розташована на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області, площею 3, 989 га, державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-СМ № 012839, що належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2011 року; земельної ділянки площею 1, 86 га, що належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 797794, виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12.2002 року; земельної ділянки площею 3,5797 згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 032325, що належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2011 року; земельної ділянки площею 2,93 га згідно державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 703405 (а.с. 15, 52-54). Згідно заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №231, посвідченого 30.10.2013 року секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області Колюбаєвою Н.В., [PERSON] , [INFO] , в разі її смерті надала таке розпорядження: належну їй частину майна, а саме: земельні частки паю згідно державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 703405, виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12.2002 року площею 2,93 га; згідно державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 797794 виданого на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації за № 389 від 23.12. 2002 року площею 1,86 га, згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 032325, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку на підставі якого право власності переходить до гр. [PERSON] зареєстрованого приватним нотаріусом Рубановою І.Р. від 08.12.2011 року за № 5363 площею 3,5797 га; згідно державного акта на право приватної власності на землю серії IV-СМ №012839 виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку на підставі якого право власності переходить до гр. [PERSON] зареєстрованого приватним нотаріусом Рубановою І .Р. від 08.12.2011 року за № 5367 площею 3,989 га, вона заповідає [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з заповіта, зареєстрованого в реєстрі за № 793, посвідченого 08.06.2017 р. державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Лобовою О.М., [PERSON] , [INFO] , на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належні їй на праві власності: земельну ділянку площею 2,93 га, кадастровий номер 6324683500:03:001:0070, яка розташована в межах території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 1,86 га, кадастровий номер 6324683500:03:002:0228, яка розташована в межах території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповідає дочці [PERSON] , [INFO] (а.с. 159). На підставі заяви [PERSON] було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 147-167). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.09.2018 р. [PERSON] належить земля, площею 2,9284 га, яка розташована на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 57-58). Позивач на протязі шести місячного строку звернулася до приватного нотаріуса Печенізького районного нотаріального округу Кормілеця М.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.168). 15.11.2024 року позивач звернулася з приводу оформлення спадщини до приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області, оскільки діяльність приватного нотаріуса Печенізького районного нотаріального округу Кормілеця М.П. припинена, проте 15.11.2024 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як вказана нотаріальна дія не може бути вчинена з наступних підстав: в заповіті, посвідченому 30.10.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 231 Мартівською сільською радою Печенізького району Харківської області, майно, яке заповідане спадкодавицею, не відповідає спадковому майну, на яке бажає отримати свідоцтво про право на спадщину спадкоємиця (а.с.55-56). Враховуючи те, що спадкодавиця в заповіті вказала, що заповідає «частки паю», а фактично [PERSON] належали земельні ділянки, виникає необхідність у тлумаченні заповіту [PERSON] від 30.10.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 231, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівськкої сільської ради Печенізького району Харківської області. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1264 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі ч.1ст. 1256 ЦК України. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину, при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2022 у справі № 165/3014/20 (провадження № 61-16258св21). Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Згідно зі ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час посвідчення заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №231, посвідченого 30.10.2013 року секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області Колюбаєвою Н.В., невірно було записано земельні частки паю, замість земельні ділянки. За таких обставин, суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст, виходячи з волі [PERSON] , яка фактично заповіла позивачу у власність земельну ділянку площею 3,5797 га та земельну ділянку площею 3,989 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області. Відповідно до положень ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі наведеного та, ураховуючи, що позивач прийняла спадщину за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також з огляду на те, що відповідачі позов визнали повністю і його задоволення не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved