Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ЕТАЛОН» (далі позивач, ПАТ «СК «ЕТАЛОН» звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 71120,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.08.2022 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є [PERSON] та автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є [PERSON] , внаслідок ДТП останньому заподіяно матеріальну шкоду. Під час ДТП водій [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння. На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована позивачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-2099310 від 15.08.2021. Відповідно до вказаного договору ПАТ «СК «ЕТАЛОН» прийняло на себе ризики щодо відшкодування збитків заподіяних внаслідок ДТП. Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 05.10.2022 у справі №951/579/22 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частиною першою статті 130 КУпАП. У зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди автомобілю «Volkswagen» внаслідок ДТП, страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого [PERSON] в сумі 71120,00 грн, що підтверджується страховим актом та платіжним дорученням. Оскільки ПАТ «СК «ЕТАЛОН» виконало в повному обсязі зобов`язання за полісом, то згідно зі статтею 1191 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуло права зворотної вимоги (регресу) до відповідача. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач відмовляється добровільно відшкодовувати шкоду, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 71120,00 грн, судовий збір у розмірі 3028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. Ухвалою судді від 29.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання призначено на 20.11.2025. Ухвалою суду від 20.11.2025 відкладено судовий розгляд цивільної справи на 16.12.2025, а в подальшому на 29.12.2025 відповідно до ухвали суду від 16.12.2025. У судове засідання представник позивача не з`явився, у заяві від 11.11.2025 позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, щодо проведення судом заочного розгляду справи та винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштова кореспонденція повернулась до суду з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою". Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, про причини неявки в судове засідання не повідомив, жодних заяв чи клопотань не подавав. При цьому суд враховує, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Питання належного повідомлення учасників справи неодноразового досліджувалося Верховним Судом, згідно з висновками якого у разі якщо «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (пункт 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, постанови Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19, від 30.11.2022 у справі № 760/25978/13-ц, від 31.08.2022 у справі № 760/17314/17). Ураховуючи наведене, ухвалою суду від 29.12.2025 визначено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення у цивільній справі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.08.2022 близько 11:15 год. на автодорозі Т20-18 Зборів-Козова 23 км +830 м [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , яка рухалась попереду. Внаслідок даної ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив пункти 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП та частиною першою статті 130 КУпАП. Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 05.10.2022 у справі №951/579/22, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частиною першою статті 130 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення, з урахуванням вимог статті 36 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (а.с. 8-10). Обставина наявності вини відповідача [PERSON] у заподіянні матеріальних збитків пошкодженням автомобіля потерпілого [PERSON] відповідно до вимог частини шостої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що на момент ДТП, яка трапилась 03.08.2022, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 21063» була застрахована відповідно до полісу обов`язкового страхування №АР-2099310 від 15.08.2021, укладеного з ПАТ «СК «ЕТАЛОН», строком дії з 16.08.2021 по 15.08.2022. 03.08.2022 власник транспортного засобу «Volkswagen Transporter», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «ЕТАЛОН» із заявою про страхове відшкодування (а.с. 15). Як вбачається з страхового акта №1344/01/50/2022/1, складеного ПАТ «СК «ЕТАЛОН», шкода заподіяна майну [PERSON] транспортному засобу «Volkswagen Transporter», державний номерний знак [NUMBER] , складає: матеріальний збиток з врахуванням Ез - 83851,90 грн, сума страхового відшкодування до виплати - 71120,00 грн (а.с. 18). ПАТ «СК «ЕТАЛОН» здійснило виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] на загальну суму 71120,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 16.01.2023, від 17.01.2023, від 18.01.2023 та від 19.01.2023 (а.с.19-22). З метою досудового врегулювання спору, 18.04.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію про добровільне погашення регресної заборгованості, однак претензія залишилась без задоволення (а.с. 23-25). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). На момент виникнення спірних правовідносин відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України були унормовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до статті 108 Закону України «Про страхування» від 18.11.2021 №1909-IX страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. За пиписами підпункту "а" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Верховний Суд у постанові від 24.03.2021 у справі № 523/3212/19 (провадження №61-12680св20) виснував, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Таким чином, оскільки страховиком ПАТ «СК «ЕТАЛОН» здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого у розмірі 71120,00 грн, у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача [PERSON] , якого визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Слід зауважити, що розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування потерпілому відповідачем не оспорювався, жодних доказів на його спростування суду не надано, тому у суду відсутні будь-які правові підстави ставити під сумнів надані на його обґрунтування докази. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «СК «ЕТАЛОН» суми страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 71120,00 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3028,00 грн відповідно до платіжної інструкції №20247 від 21.08.2025 (а.с. 7). Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, судом встановлено наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин другої, третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача в позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. Проте позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу. Відтак підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу відсутні.

Outcome: approved