Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] 16.08.2024 року звернулась до Слобідського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 25.11.2024 року також звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просить визнати недійсною її відмову від прийняття спадщини після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . В шлюбі народилась донька [PERSON] . В період проживання у зареєстрованому шлюбі [PERSON] за спільні кошти було придбане майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаної квартири. Спадкоємцями 1 черги після смерті чоловіка є позивач - його дружина, [PERSON] - їх донька, [PERSON] - донька померлого від першого шлюбу. Позивач разом з [PERSON] вчасно, у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса, позивач з заявою про відмову від спадщини, [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. [PERSON] також подала заяву про прийняття спадщини. В подальшому позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. 18.06.2024 року державним нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті [INFO] [PERSON] . Підставою для відмови є наявна в матеріалах спадкової справи заява позивача про відмову від прийняття спадщини. Позивач зазначає, що після смерті чоловіка вона звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини. Нотаріусом було призначено час прийому на 18.02.2024 року на 09:00 год. У визначений час позивач прийшла разом з донькою [PERSON] . Однак того дня вони дуже довго чекали біля кабінету нотаріуса, поки їх прийме нотаріус, так як нотаріус приймав інших відвідувачів. Тривале очікування їх дуже втомило, вони були знесилені, оскільки перед цим обидві перехворіли на ковід, почували себе погано. Крім того, вони були у пригніченому стані після похорону чоловіка, який два тижні був прикутий до ліжка, а вони здійснювали догляд і майже не спали весь цей час. Позивач пояснила нотаріусу, що вона хоче відмовитись від прийняття спадщини саме на користь доньки [PERSON] . Нотаріус підготувала заяву, яку вони прочитали, однак не зрозуміли її зміст. Нотаріус пояснила, що головне, за що вона розписується в заяві, це слово "відмовляюсь". Під цією фразою позивач і поставила свій підпис. Зміст ст.ст. 60-63 СК України нотаріус їй не роз`яснювала, про що в них йдеться позивач не знала. І тільки після того, як позивач звернулась для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, нотаріус повідомила позивачу, що вона відмовилась від належної їй, як дружині, частини квартири, і що від спадщини вона відмовилась не на користь доньки, як бажала це зробити, а відмовилась взагалі. Проте, позивач не відмовлялась від свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя, так як не вчинила дій з відмови від своєї власності. Вважає, що заяву у нотаріуса вона підписала під впливом помилки. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2024 року [PERSON] по справі №641/5623/24 звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви. Цією ж ухвалою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Кіслової О.О. про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 року (суддя Музиченко В.О.) по справі № 641/8406/24 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.12.2024 року (суддя Музиченко В.О.) цивільну справу № 641/8406/24 передано судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Ященко С.О. для вирішення питання про об`єднання цивільної справи № 641/8406/24 та справи № 641/5623/24 в одне провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, прийнято до провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Ященко С.О. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.01.2025 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 641/5623/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, та цивільну справу № 641/8406/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, об`єднаній справі присвоєно єдиний № 641/5623/24. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2025 року провадження у справі № 641/5623/24 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 638/494/25 за позовом [PERSON] до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови нотаріуса. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 25.08.2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 17.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Кіслової О.О. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 23.09.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 04.12.2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Кіслової О.О. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Кіслова О.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання були повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомила, відзив на позов не подала. Представник Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.03.1987 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Згідно довідки від 18.06.2024 року голови правління будинку ЖК "Тітан-2" [PERSON] встановлено, що [PERSON] був власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Перший пайовий внесок виплачений 30.07.1987 року у сумі 3515,00 крб. Останній пайовий внесок виплачений 23.07.1992 року у сумі 7592,00 крб. З копії звіту про оцінку майна, складеного ФОП [PERSON] встановлено, що ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 59,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 02.07.2024 року складає 600 000 грн. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про шлюб від 25.08.2006 року встановлено, що [PERSON] 25.08.2006 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ". З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Харків. З копії довідки голови правління будинку ЖК "Тітан-2" Білобрової Г.Й. встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спільно постійно проживали за адресою: [ADDRESS] , з моменту побудови будинку та до моменту смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 18.02.2022 року Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 138/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 18.02.2025 року [PERSON] звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 18.02.2025 року Коляндра звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою, в якій відмовилась від прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою. 28.09.2025 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Чугуївського районного округу Харківської області Кожушної Л.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Вказана заява [PERSON] 04.10.2025 року надійшла до спадкової справи № 138/2022, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] . [PERSON] звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва право власності на частку в спільному майні подружжя, після смерті [PERSON] . Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори 18.06.2024 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії. Відмова обґрунтована тим, що в матеріалах спадкової справи № 138/2022, заведеної після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , наявна заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини. У судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивача та померлого [PERSON] 18.02.2022 року вона разом з матір`ю звернулись до державного нотаріуса для оформлення спадкових прав. Матір повідомила нотаріусу про намір відмовитись від спадщини після смерті [PERSON] на користь свідка, на що нотаріус повідомила, що підготує відповідні заяви. Цей час свідок з позивачем очікували у коридорі. У свідка та позивача був пригнічений стан, оскільки помер батько, та напередодні свідок з позивачем хворіли на ковід. В зв`язку з чим позивач хвилювалась за свідка. Потім нотаріус вийшла і надала позивачу заяву, однак зміст заяви матері не був зрозумілий, тому вона попросила нотаріуса їй роз`яснити заяву, на що нотаріус повідомила, що головне слово "відмовляюсь". Матір підписала заяву. 06.05.2024 року позивач звернулась до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності, однак нотаріус їй повідомила, що спадщина після смерті [PERSON] буде ділитись порівну між свідком та [PERSON] , оскільки позивач відмовилась від спадщини взагалі, і від частки у майні подружжя. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо спадкування та щодо оформлення прав на частку у майні подружжя, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя який його пережив та батьки. За частинами 1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України). Згідно пункту пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Однак правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини. Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №676/47/21 (провадження №61-8014св22), від 21 червня 2022 року у справі №175/1404/19 (провадження №61-5707св23). Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Стаття 1274 ЦК України регламентує особливості відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи і спрямована, насамперед, на визначення кола тих спадкоємців, на користь яких може бути заявлена відмова. Ця стаття не містить жодної норми, яка б змінювала (уточнювала) правило частин п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України щодо права на відкликання заяви про відмову. Це право є універсальним і не залежить від виду відмови. Отже, у межах строку для прийняття спадщини спадкоємець, який подав заяву про відмову на користь іншого спадкоємця, має право відкликати її так само, як і спадкоємець, який заявив про відмову без зазначення особи, на користь якої вона зроблена. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Відносно позовних вимог до [PERSON] суд зазначає наступне. Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] , посилаючись на вчинення 18.02.2022 року відмови від прийняття спадщини під впливом помилки, визначили правовою підставою позову правила статті 229 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] позивач [PERSON] 18.02.2022 року звернулася до Шостої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилась спадщина. Від прийняття спадщини вона відмовляється. Також повідомляє, що їй, дружині спадкодавця, зміст ст. 60-63 Сімейного кодексу України державним нотаріусом роз`яснено, спадкове майно належало особисто померлому і на частку в спільному майні подружжя вона не претендує, в суд з позовом про оскарження своїх майнових прав звертатись не буде. Вона цілком розуміє наслідки підписання цієї заяви, її волевиявлення є добровільне, зроблене без будь-якого тиску та примусу, її дієздатність не обмежена. Зміст ст. 1273 ЦК України державним нотаріусом роз`яснено. Таким чином, [PERSON] відмовилася від права на 1/2 частку спірної квартири, оскільки вважала її особистою приватною власністю спадкодавця. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого як його особистого майна. Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року, прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, зазначив, що подаючи заяву про видачу свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя. У вказаній справі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки особа не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлям до спільного майна подружжя і про належність їй 1/2 його частки, то зазначений будинок увійшов до складу спадщини після померлого у цілому. Визначальним при застосуванні статті 71 ЗУ «Про нотаріат», на думку Верховного Суду, є подання іншим із подружжя заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні, тобто заявлення вимог щодо віднесення майна до спільного майна подружжя. Так, позивачка не була позбавлена права після смерті свого чоловіка оформити право власності на частку у праві власності на спірну квартиру, якщо вважала її спільним майном подружжя. Проте, [PERSON] після смерті свого чоловіка у заяві від 18.02.2022 року прямо зазначила, що не буде реалізовувати своє право на отримання відповідного свідоцтва. При цьому, суд зауважує, що позивач у розумінні положень статті 229 ЦК України не довела належними та допустимими доказами наявність у її діях помилки при вчиненні одностороннього правочину. Позивач не довела, що при вчиненні одностороннього правочину про відмову від прийняття спадщини, вони помилялась щодо природи такої відмови, своїх прав та обов`язків. Помилка щодо мотивів правочину, а саме що вона розраховували на певний розподіл спадщини, не має істотного значення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборон суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц від 07 жовтня 2020 року. Доводи позивача [PERSON] про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, обов`язок доказування наявності помилки при вчиненні правочину процесуальний закон покладає на особу, яка помилилася, однак позивач на підтвердження своїх вимог про визнання недійсною відмови від спадщини не довела на підставі належних і допустимих доказів, що такий помилка дійсно мала місце, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому необхідно приймати до уваги, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права. Крім того, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)). Суд зазначає, що оскільки у розумінні положень статті 229 ЦК України позивач не довів наявність в її діях помилки при здійсненні правочину у вигляді відмови від прийняття спадщини, так як нотаріусом було роз`яснено суть її дії та зміст статей ЦК України, які регламентують право спадкоємця на відмову від спадщини. Отже, підписуючи заяву від 18.02.2022 року позивач свідомо позбавила себе права на частку у майні подружжя. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в зв`язку з недоведеність наявності помилки в діях позивача при здійсненні одностороннього правочину від 18.02.2022 року щодо відмови від спадщини. Відносно позовних вимог до [PERSON] суд зазначає наступне. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] помер [INFO] . Строк для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України, який є присічним, закінчився 25.07.2022 року. З копії спадкової справи № 138/2022, заведеної після майна померлого [PERSON] , вбачається, що заява [PERSON] про прийняття спадщини надійшла та була зареєстрована у книзі вхідної кореспонденції 04.10.2022 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З інформації з Реєстру територіальної громади м. Харкова станом на [INFO] (день смерті [PERSON] ) вбачається, що [PERSON] на момент смерті спадкодавця разом з ним за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована не була. Отже, фактично спадщину [PERSON] також не прийняла. Таким чином, з викладеного вбачається, що [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину після [PERSON] не прийняла. Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17. Враховуючи, що пред`явлення позову до неналежного кола відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину після [PERSON] не прийняла, а тому в задоволенні позовних вимог до [PERSON] має бути відмовлено саме з підстав залучення неналежного відповідача у справі. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат, то частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на випкладене, витрати [PERSON] зі сплати судового збору (за подання позову про визнання відмови від спадщини недійсною) покладаються на позивача.

Outcome: dismissed