Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: У червні 2025 року, представник позивача - [PERSON] , звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , в якому просила суд поділити спільне майно, що набуто подружжям за час шлюбу. На обґрунтування своїх вимог позивачка вказує, що 18.08.2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, 05.08.2025 року шлюб було розірвано згідно рішення Доброславського районного суду Одеської області по справі № 504/1916/25. За час шлюбу подружжям набуто наступне майно: житловий будинок загальною площею 97.7 (кв.м): житлова площа (кв.м): 63.1, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером 5122783000:02:001:0629, загальною площею 0,149 кв.м., яка занаходиться в оренді у колишнього власника, відповідно до договору оренди землі укладеного з Кремидівською сільською радою Комінтернівського району, Одеської області, 16 червня 2004 року терміном на двадцять років на підставі рішення Кремидівської сільської ради за №376-ХХІУ від 10.06.2004 року. 18.12.2006 року. Позивач зазначає, що на момент подання позову подружжя не досягли згоди щодо поділу майна набутого подружжям за час шлюбу, що стало підставою для звернення до суду. Відповідач у судове засідання призначене на 09.10.2025 року не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. 09.10.2025 року - від представника відповідача, адвоката Поперечного Дениса Ілліча, надійшла заява про перенесення судового засідання для ознайомлення з матеріалами справи. Відзиву на позовну заяву від Відповідача не надходило. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Встановлені судом фактичні обставини: Відповідно до Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.08.2006 року. Згідно рішення Доброславського районного суду Одеської області від 05.08.2025 року у справі № 504/1916/25 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктанерухомого майна № 133175208 від 19.01.2024, вбачається, що [PERSON] , належить житловий будинок загальною площею (кв.м): 97.7, житлова площа (кв.м): 63.1, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявна копія Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.12.2006 року, серія та номер: 635, який розташований з усіма господарчими будівлями і спорудами на земельній ділянці загальною площею 0,149 кв.м., яка занаходиться в оренді у колишнього власника, відповідно до договору оренди землі укладеного з Кремидівською сільською радою Комінтернівського району, Одеської області, 16 червня 2004 року терміном на двадцять років на підставі рішення Кремидівської сільської ради за №376-ХХІУ від 10.06.2004 року. 18.12.2006 року згідно якого вищезазначений житловий будинок був придбаний за 170 437,50 (сто сімдесят тисяч чотириста тридцять сім) гривень 50 копійок. Вищевказаний будинок був зареєстрований на прві власності на імя Відповідача. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 23190539 від 27.10.2017, вбачається, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 5122783000:02:001:0629, загальною площею 0,149 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Витягу з Рішення про затвердження технічної документації землеустрою, серія та номер:285-VІІ, виданий 26.09.2017, видавник Кремидівська сільська рада Лиманського району, Одеської області. Також, позивачем надано копію договору поруки № 73015 від 11.12.2006 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», Відповідачем та Позивачем, згідно якого Позивач (Поручитель), зобов`язується перед АКІБ «УкрСиббанк» (Кредитором) відповідати за виконання Відповідачем (Позичальником) усіх його зобов`язань перед Кредитом в повному обсязі, що виникли з кредитного договору 11083926000 від 11.12.2006 року, згідно якого Відповідач отримав кредит в розмірі 33 750,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 170 437,50 гривень 50 коп., які були витрачені на купівлю житлового будинку. Позивачем надано копію Кредитного договору № 11083926000 від 11.12.2006 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем, згідно якого Відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 33 750,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 170 437,50 гривень 50 коп., на придбання спірного житлового будинку. Вищевказана сумма кредуту АКІБ «УкрСиббанк», була сплачена. Позиція суду та релевантні джерела права: Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав ні відзиву, ні заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, з`явився на перше судове засідання та був ознайомлений з матеріалами справи, однак правом на подання відзиву не скористався та жодних заперечень не надав. Зазначене свідчить про відсутність спростування обставин, на які посилається позивач, а відтак твердження останньої суд визнає доведеними. Таким чином, житловий будинок, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають рівному поділу. Відповідно до статей 78, 93, 116, 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає виключно у випадках, прямо передбачених законом, та з моменту його державної реєстрації. Оренда земельної ділянки є лише правом користування та не породжує права власності. Верховний Суд неодноразово виснував, що право оренди це окреме речове право, яке не створює право власності. Тому земельна ділянка, що перебуває в оренді, не може бути включена до спільної сумісної власності подружжя та не є предметом поділу у справі про поділ майна. Оскільки спірна земельна ділянка перебуває в оренді та право власності на неї у сторін не виникало, вона не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не може бути предметом поділу чи визнання права власності в судовому порядку. Відповідно достатті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Суд дійшов до висновку, оскільки спірний житловий будинок придбаний за час зареєстрованого шлюбу, він є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію. Таким чином позов в цій частині слід задовольнити. Не підлягають задоволенню вимоги позову в частині припинення права спільної сумісної власності, оскільки поділ майна набутого подружжям за час шлюбу тягне за собою припинення права спільної сумісної власності, і тому окремого рішення суду у цьому випадку не може бути ухвалено. Судові витрати: Позивач просить стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір за звернення до суду із зазначеним позовом в розмірі 2653,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції № 563 від 23.09.2025 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2653,00 гривень. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про можливість задоволення позовних вимог про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача. Також Позивач просить стягнути з відповідача 15000 грн., витрат на правничу допомогу. До позову додано: договір на правничу допомогу, копія свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю, копія ордера, розрахунок та копія прибуткового касового ордеру. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у разі задоволення позову. Надані суду докази підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Суд встановив, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу з позивач надала суду належні та допустимі докази сплати витрат на правничу допомогу на суму 15000 грн, та обгрунтування цих послуг, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, копія ордеру, розрахунок та квитанція до прибуткового касового ордеру. Таким чином з відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу у заявленому обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: partial