Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

22.11.20.24 року через систему «Електронний суд» до Новобузького районного суду Миколаївської області від адвоката Обуховської Р.В. надійшла позовна заява у якій, остання просила суд визнати недійсним договір дарування від 28.12.2021 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Ларисою Михайлівною щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4824583000:01:000:0069, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування та записи про право власності. Внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зміни про право власності щодо земельної ділянки на [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 28.12.2021 року між [PERSON] , 1938 року народження, та [PERSON] , 1981 року народження, укладено договір дарування, який посвідченого приватним нотаріусом Миколаївської області Новобузького району Паліюк Л.М. Між сторонами існувала домовленість про те, що позивач передає у власність відповідача об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку за реєстрованим номером 330286548245, кадастровий номер 4824583000:01:000:0069, за адресою Миколаївська обл., Новобузький р-н, с/рада Новохристофорівська, а відповідач буде дбати про неї, допомагати по господарству, купувати та надавати, при необхідності, ліки, отже, насправді між сторонами виникли відносини, які мають ознаки довічного утримання. [PERSON] , відповідач по справі, є онучкою [PERSON] . Так між позивачем та відповідачем були приязні добрі родинні відносини. Онучка провідувала бабцю, піклувалася про неї, допомагала по господарству, тому [PERSON] цілком та повністю довіряла своїй родичці. [PERSON] пенсіонерка, є особою похилого віку, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування. Позивач, як на момент вчинення правочину, так і на сьогоднішній день має потребу в постійному догляді та допомозі, бажала укласти договір довічного утримання та вважала, що уклала такий договір з відповідачем. Копію договору дарування позивач так і не змогла отримати ні від онучки, ні від приватного нотаріуса Паліюк Л.М. Дійсно онучка деякий час після укладення договору дарування допомагала їй. Однак, що укладено було не договір дарування, позивач дізналися тільки після того як відповідач повідомила, що не буде провідувати її, допомагати по господарству та не буде купляти ліки, а відчужена земельна ділянка тепер належить відповідачу, позивач не неї не має жодних прав. Після того, як позивач зрозуміла, що підписала з відповідачем не договір довічного утримання, а договір дарування, відчуває себе ошуканою та обманутою, перебуває постійно в пригніченому стані. Відповідач приїжджаючи в гості до родички, яка живе навпроти, навіть не вітається з позивачем, що призводить до сильних емоційних та душевних переживань. На сьогоднішній день позивач і відповідач не спілкуються. Що ж стосується переданої земельної ділянки, то слід зазначити наступне. Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 10.04.2024, згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, земельна ділянка кадастровий номер - 4824583000:01:000:0069 загальною площею 6,79 га здавалася в оренду фермеру [PERSON] строком дії до 23.04.2024 та відповідно до умов якого позивач отримувала грошову суму у розмірі 5000 тис. грн., що становила 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, слід зазначити, що дана земельна ділянка була єдиним додатковим джерелом доходів позивачки, необхідним для підтримання життєдіяльності, оскільки отримує пенсію, яка складає 4407,80 грн. на місяць та якої не вистачає для сплати комунальних послуг та купівлі ліків. Позивач мала на меті укласти саме договір довічного утримання та помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачем. Так, укладаючи зазначений договір вона була впевнена, що укладає з онучкою договір довічного утримання, оскільки у позивача ніколи не було наміру дарувати відповідачу свою земельну ділянку. Підписаний договір дарування між позивачем та відповідачем не відповідає внутрішній волі позивача і був укладений під впливом помилки, а саме вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання. Крім того в силу похилого віку, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями позивач потребує стороннього догляду й піклування. Слід зазначити, що під час підписання договору позивач не змогла прочитати текст правочину оскільки має проблеми з зором та цілком довіряла своїй онучці. Враховуючи пригнічений стан позивача, її вік, стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, а також відсутність фінансової підтримки з боку онучки, [PERSON] змушена була переїхати до свого сина [PERSON] , де зараз проживає. Оскільки було порушено законні права та інтереси [PERSON] щодо відчуження земельної ділянки за реєстрованим номером 330286548245, кадастровий номер - 4824583000:01:000:0069, то це стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 11.12.2024 року позовна заява залишена буз руху. 23.12.2024 до суду надійшли матеріали в порядку усунення недоліків. Ухвалою суду від 30.12.2025 року відкрито провадження у справі та справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. 03.03.2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У своєму відзиві представник відповідача зазначила, що дійсно між позивачем та відповідачем було укладено оспорюваний договір дарування земельної ділянки. Ініціатором укладення даного договору дарування була саме позивачка. Позивачка і обрала нотаріуса до якого звернулась та висловила свою волю на укладення договору дарування земельної ділянки. Нотаріус декілька разів пропонувала укласти договір довічного утримання або ж скласти заповіт на ім`я онуки, але бабуся наполягала сам на договорі дарування. Однак при цьому відповідачка не надавала жодних обіцянок щодо довічного утримання бабусі в обмін на земельну ділянку, а бабуся цього не вимагала. [INFO] помер батько відповідачки, який був сином позивачки, а відповідачка є єдиною онукою із якою позивачка тісно спілкувалась. В 2017 році дідусю, з яким проживала позивачка, ампутували ноги і відповідачка з того часу у свій вільний від роботи час постійно приїздила до позивачки, допомагала доглядати за дідусем, готувала їсти, тощо. З початку повномасштабного вторгнення у 2022 році відповідачка переїхала на постійне місце проживання у село де проживала бабуся, і онучка постійно приходила до позивачки, допомагала їй по господарству, робила ремонт, тощо. Син позивачки [PERSON] має у своїй власності земельні ділянки, а оскільки другий син [PERSON] помер у 2007 році, то саме відповідачці доньці свого померлого сина, позивачка і вирішила залишити свою земельну ділянку, щоб була справедливо розподілена земля. Посилання на те, що сторони домовлялись про довічне утриманні не відповідає дійсності. Позивачка будучи грамотною та дієздатною людиною особисто прочитала зміст спірного договору, вона добре розуміла, що укладає саме договір дарування і мала волю на дарування своїй онучці земельної ділянки. При цьому не відповідає дійсності твердження про те, що відповідачка не допомагала позивачці. Як до укладення договору дарування, так і після його укладенні відповідачка постійно відвідувала позивачку, допомагала їй, привозила продукти та ліки, як рідній людині, хоча це не було жодним чином умовою договору дарування. Ухвалою суду від 17.07.2025 підготовче судове засідання по справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Паліюк Л.М. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність. Третя особа пояснила, що дійсно нею посвідчувався оспорюваний договір. Позивачка приїздила до нотаріуса декілька разів. Перший раз нотаріус встановила дійсну волю позивачки, поспілкувалась із нею на одинці, щоб з`ясувати чи немає на дарувальника примусу, чи розуміє вона насліди своїх дій. Позивачці було надано роздрукований примірник договору, щоб вона могла з ним ознайомитись спокійно. Позивачка дуже уважно читала зміст договору і задавала уточнюючі питання. Нотаріус неодноразово пропонувала позивачці, як і пропонує іншим клієнтам у таких випадках, скласти заповіт на онуку, оскільки у разі зміни обставин його можна легко скасувати чи змінити. Однак позивачка наполягала саме на дарування онучці земельної ділянки. Мова про укладення договору довічного утримання взагалі не йшла. Потім позивачка приїхала до нотаріуса вже в інший день, із документами і повідомила, що вона остаточно вирішила укласти договір дарування. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, представників сторін, третьої особи та показання свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Суд встановив, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК №041586 від 11.05.2001 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.04.2014 року, [PERSON] на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Новохристофорівської сільської ради від 27.04.2001 року №3 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у площею 6,79 га яка розташована на території Новохристофорівської сільської ради, про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та про реєстрацію права власності та зазначено кадастровий номер земельної ділянки 4824583000:01:000:0069, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -330286548245 (а.с.19-20, 44-45 том 1) . З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 23.04.2014 року встановлено, що 10.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,79 га строком до 23.04.2024 року (а.с.18, 21 том 1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 11.12.2023 року №357803403, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4824583000:01:000:0069 площею 6,79 га зареєстроване на підставі договору дарування №1236 від 28.12.2021 року, завіреного приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. (а.с.22 том 1 ). Відповідно до довідки Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 14.10.2024 року, [PERSON] , [INFO] проживає в родині сина [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 01.10.2023 року (а.с.23). Відповідно до довідки ГУ ПФ України в Миколаївській області від 15.10.2024 року , [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Миколаївській області та отримує пенсію за віком (а.с.24-25 том 1 ). 28.12.2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено договір дарування земельної ділянки, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК №041586 від 11.05.2001 року виданого Новохристофорівською сільською радою на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Новохристофорівської сільської ради від 27.04.2001 року №3, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,79 га яка розташована на території Новохристофорівської сільської ради, ділянку з кадастровим номером 4824583000:01:000:0069, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -330286548245 (а.с.190-191 том 1) . Відповідно до вищевказаного договору Дарувальник передає належну їй земельну ділянку обдаровуваній безоплатно, а обдаровувана приймає в дарунок вищезазначену земельну ділянку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі за №1236. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00033790361 від 20.11.2021 року та фотокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.11.2021 року, [PERSON] (внаслідок укладення шлюбу [INFO] з [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] ) доводиться донькою [PERSON] ( який помер [INFO] ) та відповідно онукою [PERSON] (а.с.209-212 том 1). Відповідно до податкового повідомленнярішення від 22.05.2023 року ГУ ДПС у Миколаївській області [PERSON] було визначено суму податкового зобов`язання у виді земельного податку з фізичних осіб за 2023 рік ( за земельну ділянку розміром 6,79 га розташовану в с.Новохристофорівка) у розмірі 1835,88 гривень, яка підлягала сплаті протягом 60 днів з дня вручення повідомлення (а.с.12 том 2). Відповідно до розрахунку мінімального податкового зобов`язання за податковий рік для фізичних осіб за земельну ділянку 6,79 га розташовану на території Новохристофорівської сільської ради сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті становить 5507,64 гривень ( а.с.13 том 2). Відповідно до фотокопій квитанція від 03.11.2023 року та 17.08.2023 року [PERSON] було сплачено земельний податок з фізичних осіб у розмірі 1835,88 гривень та податок на доходи фізичних осіб у вигляді МПЗ у розмірі 5507,70 гривень (а.с.10-11 том 2). В подальшому [PERSON] звернулася до ГУ ДПС в Миколаївській області з заявами про повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, а саме МПЗ у розмір 5507,70 грн сплаченого 03.11.2023 року та земельного податку з фізичних осіб у розмірі 3671,76 грн сплаченого 01.11.2022 та 17.08.2023 року (а.с.8-9 том 2). Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 6,79 га для ведення товарного с/г виробництва в межах Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, яка належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на землю серії ІІ-МК044586 від 11.05.2001 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4824583000:01:000:0069 та встановлено межі земельної ділянки в натурі (а.с.15-38 том.2). Відповідно до фотокопій відомостей на видачу орендної плати за здані в оренду земельні паї приватному підприємцю [PERSON] , орендну плату за земельний пай в 2022 та 2023 роках серед інших також отримувала [PERSON] , про що свідчить її підпис у відомостях (а.с.50-51 том 2). Відповідно до фотокопії квитанції від 30.06.2025 року, [PERSON] було сплачено земельний податок з фізичних осіб у розмірі 1835,88 гривень та податок на доходи фізичних осіб у розмірі 3035 гривень (а.с.92 том 2). Що стосується відео файлів наданих відповідачкою то суд не має можливості надати їм оцінку, оскільки однозначно ідентифікувати особу, яка на відео зафіксована суд не має можливості. Так само не зрозуміло де саме відбуваються події, в який час та ким було зроблений відеозапис. Свідок [PERSON] , який є двоюрідним братом позивачки, суду пояснив, що з 2014 року по квітень 2024 року він орендував земельну ділянку площею 6,79 га яка належить на праві приватної власності [PERSON] листопаді 2023 року брат відповідачки приїхав до свідка і показав договір дарування земельної ділянки позивачки і з того часу між позивачкою та відповідачкою виник конфлікт, оскільки позивачка вважала, що вона залишила заповіт на земельну ділянку, про що вона повідомляла і свідку. Свідок і відповідачку просив поїхати до державних органів впорядкувати справи з документами, оскільки податки за 2022 та 2023 рік свідок платив від імені [PERSON] , однак платежі не зараховувались. Проводячи звірку щороку в податковій свідку повідомляли, що він має переплату. Пізніше від державного реєстратора свідок дізнався, що з грудня 2021 року за договором дарування земельна ділянка належить [PERSON] . Гроші за договором оренди до 2023 року свідок особисто давав [PERSON] , а у 2024 році - [PERSON] . Раніше відповідачка ходила до позивачки, провідувала і допомагала чимось, приходила і невістка і допомагала, але після того як дізналися про спірний договір вони перестали спілкуватися. Свідок [PERSON] , син позивачки, суду пояснив, що одного разу приїхав до матері, а вона була згорьована і говорила, що не знає що наробила. Повідомила, що переоформила землю на позивачку. Але ж усі знали і думали, що була домовленість про землю і що вона дістанеться відповідачці, але позивачка не хотіла її дарувати, оскільки хотіла кошти за орендну плату отримувати для проживання. Позивачка хотіла посвідчити заповіт на земельну ділянку і вона зрозуміла, що її ошукали, коли не погоджувалися їй повернути документ на підтвердження, що земля належить їй. Свідок бачив, що з мамине здоров`я погіршується, вона перестала спати та погано стала їсти, схудла. Свідок вирішив на її прохання повезти її до онуки та невістки на розмову, оскільки вона хотіла повернути документ про право власності на земельну ділянку. Коли свідок із позивачкою приїхали невістка [PERSON] почала виштовхувати матір. Свідок забрав матір і поїхав, оскільки зрозумів, що розмовляти вже немає сенсу. Мама говорила, що нотаріус її просто попросила підписати, а до цього вона пів дня просиділа у коридорі, хоча мала сидіти у кабінеті біля нотаріуса. Свідок забрав позивачку до себе тому що хвилювався за неї, у неї був стрес, вона погано спала, нервувалася. Вона відчувала себе непотрібною невістці та онуці. До осені 2023 року позивачка проживала жила за свій рахунок. Свідок їй допомагав працею, привозив ліки і продукти. Один рік вона прожила сама після смерті дідуся, через обробіток городу. Позивачка завжди все робила сама по господарству. І за життя дідуся. Позивачка розраховувала, що її догляне відповідачка, оскільки вона ближче до неї. При свідкові відповідачка не обіцяла доглядати позивачку. Позивачка сама вирішувала де їй краще. Свідок [PERSON] , яка є свекрухою відповідачки, суду пояснила, що позивачка [PERSON] говорила, що хоче земельну ділянку залишити відповідачці . У грудні 2021 року позивачка і відповідачка вперше їздили до нотаріуса і коли приїхали свідок тоді дізналася про намір укладення спірного договору дарування . Восени, після подачі даного позову до суду, позивачка повідомила свідку, що вона не хотіла договір дарування укладати, а думала що це договір довічного утримання. Син [PERSON] обіцяв забрати матір, але не забирав. Дотягнув до зими, тоді син та зять свідка заготовляли дрова позивачці на зиму і робили ремонти у хаті. [PERSON] доглядала і дідуся і бабусю. Син позивачці не допомагав, чи давав кошти свідок не знає, він приїжджав приблизно раз на місяць, але нічого не робив. Відповідачка привозила продукти харчування з міста бабусі, обіцяла доглядати за бабусею, але з умовою що бабуся буде у селі, оскільки у відповідачки в місті мала квартира. Вона обіцяла приїжджати та допомагати по мірі сил своїх, оскільки вона працює в дитячому садочку. У місто вона її забрати не могла, бо 2 поверх і 2 малі кімнати, і бабуся там би не змогла жити. Відповідачка з чоловіком зробили у 2 кімнатах у бабусі в будинку ремонт, оскільки треба було його робити. Відносини у онуки і бабусі були гарні до 2023 року. Дивлячись на ноги бабусі то можливо і треба було б її доглядати, але ні в кого у селі не було такого доглянутого городу як у [PERSON] , навіть у свідка, яка молодша на 20 років. Позивачка все сама робила, і прала, і їсти готувала . Свідок [PERSON] , двоюрідна сестра відповідачки, суду пояснила, що відповідачка мала гарні відносини з бабусею, їй допомагала. Тричі на місяць вона їздила в село і допомагала їй з тяжкою роботою, при цьому бабуся була спроможна робити все сама. Працювала на городі і готувала їсти. Коли помер її чоловік вона часто говорила, що буде жити у сина. Це була її мрія. Але там щось не складалося і вона продовжувала жити у себе в будинку. Вона навіть не хотіла їхати жити до онучки. 2021-2022 рік бабуся самостійно себе обслуговувала. Відповідачка повідомила свідку, що бабуся їй має намір подарувати земельну ділянку, однак онучка не говорила що обіцяла доглянути за це бабусю. Відносини у них були гарні, онука і так допомагала бабусі. Свідок [PERSON] , мати відповідачки,суду пояснила, що одного разу їй зателефонувала позивачка і свідок до неї прийшла. Тоді позивачка повідомила, що земельну ділянку бажає передати старшому сину, але оскільки він помер то його дітям. Але не знала чи на двох ділити, чи комусь одному. Свідок не один раз запитувала, чи не буде проти менший син [PERSON] , на що позивачка відповідала, що не буде, вона йому на мамину землю договір дарування посвідчила і йому ж хата залишиться. Потім поїхали до нотаріуса, але ж договір не одразу підписали. Нотаріус сказала поїдьте додому подумайте, а потім приїдете. Так і було. Щодо догляду за бабусею онукою розмов не було. Вона лише говорила, що поїде жити до [PERSON] , він її забере. Позивачка сподівалася що доглядати її буде син. Відносини у свідка із позивачкою були гарні до того як вона поїхала жити до сина [PERSON] . До 2023 року позивачка сама поралася по господарству, сама собі їсти варила. Хату опалювала пів місяця газом по субсидії, а пів місяця дровами. Позивачка розуміла, що дарує землю онуці. Вона була їй вдячна, оскільки [PERSON] дуже їй допомагала, ще за життя дідуся та після його смерті. Земельну ділянку відповідачці залишила в пам`ять про батька [PERSON] . А тепер син [PERSON] хоче забрати цю земельну ділянку, а не бабуся. Свідок [PERSON] , сусід позивачки, суду розповів, що знав раніше про бажання позивачки залишити земельну ділянку своїй онучці позивачці по справі. Відповідачка постійно допомагала бабусі і по господарству, і в городі поралась, продукти купувала. Мати відповідачки також приходила і з позивачкою сиділи на лавці. У них були гарні стосунки поки позивачка жила в селі. Син позивачки приїжджав до матері, але рідко, а онука через тиждень приїжджала і йшла до бабусі, купляла їй цукерки, печиво. Ходила дідуся купати. Сама бабуся ще 2 роки тому крутила консервацію. Єдине що вона погано орієнтувалася у телефоні. В основному вона обходила сама себе. Позивачка розумна жінка, вона гарно розмірковує, слідкує за новинами. Позивачку забрали бо вона хотіла жити у сина [PERSON] , можливо вона сумувала за сином і хотіла до нього, але до останнього вона була працездатна . Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач посилається на те, що на момент укладення оспорюваного договору не розуміла природу даного правочину, оскільки вона мала на меті укласти договір довічного утримання. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. До обставин, які мають істотне значення, частиною першою статті 229 ЦК України віднесено природу правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За роз`ясненнями, наданими в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності помилки щодо природи укладеного договору дарування в момент його укладення у нотаріуса. Як вбачається з пояснень свідків та нотаріуса позивач усвідомлено знала про укладання саме договору дарування, в результаті якого земля перейде у власність її онуки (відповідача) і бажала настання таких наслідків. Про це свідчить її відповідь нотаріусу про те, що вона не бажає посвідчувати заповіт, а хоче саме договір дарування. Фактично поданий позов виник в результаті сімейного конфлікту між відповідачкою та її дядьком, оскільки як видно із показань свідків, саме після того, як позивачка переїхала проживати до сина, вона змінила свою думку та ставлення до онучки. Відповідачка ж у свою чергу навіть у судовому засідання говорить про те, що не має образи на бабусю скільки розуміє, що вона діє під тиском, відповідачка бажає надалі продовжувати спілкування із бабусею та не відмовляється у разі потреби їй допомагати. Суд наголошує, що позивач, не зважаючи на свій поважний вік перебуває у гарній фізичній формі. Зі слів усіх свідків вона сама обробляла домашню земельну ділянку. Також варто підкреслити, що під час отримання пояснень від позивача в судовому засіданні вони надавалися у чіткій послідовній та логічній формі, що свідчить про повноцінну розумову діяльність позивача і відсутність у неї вікових змін у світосприйнятті. Суд звертає увагу, що спірний договір дарування земельної ділянки укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом. В оспорюваному договорі дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором. Доказів порушення приватним нотаріусом Паліюк Л.М. вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування земельної ділянки, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано. Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що вона не розуміла зміст правочину та його наслідки - відсутні. Погіршення сімейних стосунків сторін після укладення правочину не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений внаслідок її помилки щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed