Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі позивач) звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором. За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що 02.02.2022 року між позивачем, як кредитором, та відповідачем, як позичальником, шляхом обміну електронними повідомленнями було укладено договір № 447274-КС-001 про надання кредиту. Цей договорів підписаний позичальником шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був попередньо направлений кредитором на номер телефону позичальника. За вказаним договором в борг надані 10 000 гривень на умовах строкового платного володіння з подальшим поверненням та сплатою процентів, комісій. Згідно тверджень позивача, станом на 08.08.2025 року, сума заборгованості за кредитним договором становить 29 713,13 гривень і складається з 10 000,00 гривень суми прострочених платежів по тілу кредиту, 18 213,13 гривень суми прострочених платежів по процентам, 1 500,00 гривень суми прострочених платежів за комісією. Далі, позивач наводить в позовній заяві правові норми, що регулюють укладення договорів, в тому числі й у електронній формі та посилається на релевантну, на його думку, судову практику для підтвердження факту укладення договору та виникнення у відповідача зобов`язань щодо сплати грошових коштів. З урахуванням викладеного, позивач, діючи через свого представника, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 29 713,13 гривень, що складається з 10 000,00 гривень суми прострочених платежів по тілу кредиту, 18 213,13 гривень суми прострочених платежів по процентам, 1 500,00 гривень суми прострочених платежів за комісією. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року, за клопотанням представника позивача, від АТ КБ «Приват Банк» витребувано інформацію щодо належності відповідачу карткового рахунку та виписку по рахунку. 19.12.2025 року на адресу суду з АТ КБ «Приват Банк» надійшли витребувані судом докази, а саме інформація, що на ім`я [PERSON] банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] до рахунку № [NUMBER] . А також надано виписку по рахунку за період з 02.02.2022 по 20.07.2022 року, згідно якої на картку відповідача 02.02.2022 року були зараховані грошові кошти в сумі 10 000,00 грн.. Учасникам справи було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Представник позивача в позовній заяві зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, у тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України. Проте, відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 02 лютого 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено договір № 447274-КС-001 в електронній формі (а. с. 25-32). Сума наданого кредиту становить 10 000 гривень. Строк, на який надається кредит 24 тижня. Термін дії договору до 20.07.2022 року. Стандартна процентна ставка 1,07766643 % в день, фіксована. Комісія за надання кредиту 1 500 гривень. Цей договір підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Договір укладений шляхом направлення оферти позичальнику в електронній формі та подальшого акцептування оферти. Кредитором були надані в користування відповідачу, як позичальнику, грошові кошти, однак останній не виконав зобов`язання щодо їх повернення, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі, зазначеній в позовній заяві. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 08 серпня 2025 року загальна заборгованість становить 29 713,13 гривень, що складається з: 10 000,00 гривень суми прострочених платежів по тілу кредиту, 18 213,13 гривень суми прострочених платежів по процентам, 1 500,00 гривень суми прострочених платежів за комісією (а. с. 49-63). Для підтвердження обставин перерахування грошових коштів відповідачу, як позичальнику, було надано копію платіжної інструкції №489565572 (а. с. 44). Також, з наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] була емітована картка № [NUMBER] (IBAN № [NUMBER] ) та на платіжну картку № [NUMBER] , був зарахований платіж у сумі 10 000 гривень, що відповідає сумі, зазначеній в договорі № 447274-КС-001 від 02.02.2022 року. Відповідач, як позичальник, факт укладення кредитного договору не заперечував, також не заперечував факт перерахування йому грошових коштів у сумі, зазначеній в договорі. Суд вважає, що спірні правовідносин сторін урегульовані положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування». Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування». Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладено та він є регулятором спірних правовідносин сторін. Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. З урахуванням викладеного, за відсутності доказів повного виконання умов договору позичальником та повернення коштів, суд приходить до висновку, що відповідачем порушені умови кредитного договору, а права позивача, як кредитора, підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості в судовому порядку, що відповідає способам захисту права, встановленим в частині 2 статті 16 ЦК України. При цьому, суд погоджується з доводами позивача, що між сторонами спору було укладеного договір та погоджено всі істотні умови зобов`язання, а докази, що надані для підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідача є належними, допустимими, достовірними та достатніми у розумінні приписів статті 77-80 ЦПК України. Натомість судом не встановлено обставин щодо повного чи часткового виконання відповідачем, як позичальником своїх зобов`язань. Суд, перевіривши розрахунок сум, заявлених до стягнення, вважає його арифметично правильним та враховує, що відповідачем не надано доказів на спростування цього розрахунку, як і іншого розрахунку заборгованості. Отже, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. Далі, у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, враховуючи повне задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved