Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача [PERSON] адвокат Кріль О.М. звернулася до суду із зазначеним цивільним позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з останнього на користь позивача [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 20 000 євро та 8 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача покликалась на те, що сторони по справі познайомились через спільних знайомих, а відповідач представився позивачу субпідрядником забудовника ПП «Данбуд». При цьому, відповідач запропонував позивачу придбати в нього однокімнатну квартиру у [ADDRESS] , яку, за твердженнями відповідача, такий отримав від забудовника в рахунок оплати за виконані ним роботи. Позивач [PERSON] погодився на дану пропозицію відповідача [PERSON] та 07.03.2023р. передав відповідачу 20 000 євро та 8 000 доларів США як аванс за вказану вище квартиру, і останній зобов`язувався переоформити однокімнатну квартиру до 1 квітня, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 07.03.2023р. Оригінал даної розписки знаходиться у позивача [PERSON] . Зазначає, що у подальшому виявилось, що жодних майнових прав відносно зазначеної однокімнатної квартири забудовник ПП «Данбуд» відповідачу не передавав, будь-якого титульного цивільного права до вказаної квартири у відповідача [PERSON] немає. При цьому жодного договору у письмовій чи нотаріальній формі вказані про вище правовідносини між сторонами не укладалось. Стверджує, що у такий спосіб відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти без належної правової підстави, а відтак повинен такі йому повернути. Натомість, на даний час відповідач перестав відповідати на дзвінки позивача та став уникати зустрічей з ним, добровільно повертати грошові кошти в зазначеній сумі відповідач відмовляється. Позивач направив засобами поштового зв`язку відповідачу вимогу щодо виконання відповідного зобов`язання або повернення коштів, проте конверт з вимогою повернувся у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Вказує, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у відповідача [PERSON] на праві власності не зареєстровано жодного майна, що вкотре свідчить про безпідставність набутих останнім коштів. З огляду на наведене, позивач [PERSON] змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. ІІ. Позиція учасників справи. Позивач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, однак в матеріалах справи міститься Ордер про надання правничої допомоги серії ВС №1368277, згідно якого його інтереси представлятиме адвокат Кріль О.М. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кріль О.М. позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Не заперечила щодо заочного розгляду справи. Вказала, що позивач [PERSON] передав відповідачу кошти в розмірі 20 000 євро та 8 000 доларів США, а [PERSON] передав йому (позивачу) розписку про отримання вказаних коштів за квартиру, яка міститься в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] не виходить на зв`язок, тому звернулися до суду. Ствердила, що кошти відповідач отримав безпідставно, оскільки ні квартири, ні грошових коштів, які передав відповідачу позивач не отримав. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, відзиву не подав, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи, судові повістки відповідачу про його виклик у всі судові засідання по справі надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку ( [ADDRESS] ). З рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи, слідує, що судові повістки про виклик відповідача в судові засідання не були вручені відповідачу з тих підстав, що «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача, чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, виклики відповідача здійснювалися у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 19.05.2025р. залишено без руху позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 23.05.2025р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів; ухвалено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 05.12.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що сторона позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що згідно розписки від 07.03.2023 року, відповідач [PERSON] отримав 20 000 євро та 8 000 доларів США як авансовий платіж за однокімнатну квартиру по [ADDRESS] та зобов`язався переоформити таку до 1 квітня. Оригінал даної розписки весь час зберігався у позивача [PERSON] як держателя вказаної розписки, який він долучив до матеріалів справи. Станом на час подання позову сторони договору купівлі-продажу не уклали, відповідач [PERSON] кошти не повернув, оригінал розписки перебував у позивача [PERSON] та приєднаний до матеріалів справи. V. Застосовані судом норми права. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. До істотних умов договору купівлі-продажу відносяться умови про предмет та ціну договору. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Частиною 1 статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частин 1,2 статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржнику у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У постанові Верховного суду від 19.05.2021р. у справі №128/891/20, викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка є держателем розписки, вважається позикодавцем, навіть якби не було вказаної жодного імені позикодавця в розписці. Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Отже у разі отримання у позику чи на підставі іншого договору іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка ним отримана. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить із наступного. У даному випадку 07 березня 2023 року сторони домовились, що відповідач [PERSON] виявляє намір продати однокімнатну квартиру, а позивач (покупець) виявляє намір купити зазначене нерухоме майно. Отже, між сторонами не виникли правовідносини позики, а між ними фактично мала місце угода (попередній договір). Позивач [PERSON] (на виконання укладеної у простій письмовій формі угоди (розписки) від 07 березня 2023 року) передав відповідачу [PERSON] 20 000 євро та 8 000 доларів США, які вважав авансом, з метою укладення у подальшому (до 1 квітня) нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу однокімнатної квартири. Оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 07 березня 2023 року між сторонами по справі було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з ч.1 ст.635, ч.1 ст.657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України. Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Однак, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Відтак, судом встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені стороною позивача позовні вимоги повинні вирішуватися саме відповідно до статті 1212 ЦК України. Отже, вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів (20 000 євро та 8 000 доларів США), переданих за недійсним (нікчемним) правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України. У зв`язку з вищенаведеним, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів, як вважає суд, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відтак, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають грошові кошти в розмірі 20 000 євро та 8 000 доларів США. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанцій, що наявні в матеріалах справи, позивачем [PERSON] за подану ним позовну заяву сплачено судовий збір в загальному розмірі 10 139,46 грн. Таким чином, суму сплаченого позивачем [PERSON] судового збору в розмірі 10 139,46 грн., у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на його (позивача) користь.

Outcome: approved