Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Запорізький електротехнічний завод» (далі за текстом ТОВ НВП «ЗЕЗ»), в якому просила суд: -стягнути з ТОВ НВП «ЗЕЗ», виходячи з розміру заробітної плати, заборгованість із сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період роботи з 01.01.2022 по 29.12.2023 на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку підприємства до Пенсійного Фонду України на користь [PERSON] , на загальну суму в розмірі 40394,16 грн. (сорок тисяч триста дев`яносто чотири гривні 16 копійок); -стягнути з ТОВ НВП «ЗЕЗ» середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на користь [PERSON] на загальну суму в розмірі 73279,06 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила наступне. 01.02.2021 позивачку прийняли на роботу в ТОВ НВП «ЗЕЗ» на посаду юриста. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України та введенням на території України воєнного стану з лютого 2022 року за рішенням керівника відповідача робота позивачкою велася в дистанційному режимі (віддалено) до кінця квітня місяця 2023 року, доки роботодавець забезпечував її роботою. Через наявність заборгованості із заробітної плати та не звільненням позивачки з роботи, остання 29.12.2023 звернулася до суду з позовом про розірвання безстрокового трудового договору з відповідачем та зобов`язання останнього вчинити певні дії. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2024 в справі № 335/166/24 визнано припиненим трудові відносини між позивачкою та ТОВ НВП «ЗЕЗ» з 29.12.2023 шляхом внесення до її трудової книжки засвідченого керівником запису про звільнення позивачки за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов`язано ТОВ НВП «ЗЕЗ» здійснити [PERSON] нарахування та виплату заробітної плати за період роботи юристом з 01.10.2022 до 29.12.2023. Рішення набрало законної сили 01.07.2024. Рішення суду від 30.05.2024 в частині нарахування позивачці заробітної плати за період з 01.10.2022 до 29.12.2023 було виконано, також були нараховані, але не сплачені податки та внески до Пенсійного фонду. Також відповідачем була подана інформація до органів ДПС про звільнення позивачки 29.12.2023. Таким чином, з 01.02.2021 до 29.12.2023 позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, жодних виплат при звільненні від останнього не отримала. В порушення законодавства про працю, згідно з Відомістю з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, відповідач не сплатив заробітну плату та податки за позивачку за період з 01.10.2022 до 29.12.2023, а згідно Довідки (форма ОК-5), відповідач не сплатив за позивачку внесків (єдиний соціальний внесок) до Пенсійного Фонду України за період з 01.01.2022 до 29.12.2023. Внаслідок невиконання ТОВ НВП «ЗЕЗ» обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивачка позбавлена соціальної захищеності та страхового стажу, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Позивачем порушено право позивачки на оплату праці та на здійснення обов`язкових соціальних внесків, так як відсутнє перерахування страхових сум для нарахування майбутньої пенсії та страхового стажу. Ухвалою судді від 31 липня 2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, встановлено позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунені позивачем 02.08.2024. Ухвалою судді від 12.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, розпочато в справі підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 03.10.2024 за заявою позивача залучено до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління ДПС у Запорізькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, встановлено зазначеним особам строк для подання до суду заяв по суті справи. 30.10.2024 представник Головного управління ДПС у Запорізькій області подав до суду пояснення третьої особи щодо позову, в яких заперечував проти позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача єдиного соціального внеску. Заперечення обґрунтовані тим, що єдиний соціальний внесок перераховується роботодавцем до бюджету під час виплати працівникові оподаткованого доходу. З огляду на те, що такий дохід позивачці не виплачувався, єдиний соціальний внесок не може бути стягнутий за позовом [PERSON] 01.11.2024 позивач подала до суду пояснення, в яких зазначила, що доводи представника Головного управління ДПС у Запорізькій області про те, що єдиний соціальний внесок не підлягає стягненню з роботодавця працівника є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству. Відповідачем після набрання рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2024 була нарахована, але невиплачена заробітна плата за період роботи з 01.10.2020 до 29.12.2003, а також були нараховані, але не сплачені податки та внески до пенсійного фонду. Отже, єдиний соціальний внесок обчислений, нарахований по день звільнення позивачки. Порушення встановлених законом строків сплати єдиного внеску є підставою для застосування до платника штрафних санкцій та нарахування пені. Законодавство не ставить у залежність виконання обов`язку щодо своєчасної сплати нарахованого єдиного внеску від наявності певних умов, у тому числі від фінансового стану платника. Оскільки єдиний соціальний внесок є обчисленим та нарахованим по день звільнення позивачки, вимога про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період роботи з 01.01.2022 до 29.12.2023 на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача за позивачку, як застраховану особу, є належним та ефективним способом захисту її прав. Інші заяви по суті справи учасники справи до суду не подавали. Ухвалою суду від 04.11.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи та їх представники в судові засідання, призначені для розгляду справи по суті, не з`явилися. Позивач та представники третіх осіб звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, якому ухвали суду, копії позовної заяви з додатками та судові повістки надсилалися за його місцезнаходженням, явку представника в судові засідання не забезпечив, відзив на позов не подав. Частиною 4 ст. 233 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). З огляду на викладене, суд вирішив провести заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши заяви учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач з 01.02.2021 обіймала посаду юриста в ТОВ НВП «ЗЕЗ» (а.с. 7- 8). Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2024 в справі № 335/166/24 визнано припиненим трудові відносини між позивачкою та ТОВ НВП «ЗЕЗ» з 29.12.2023 шляхом внесення до її трудової книжки засвідченого керівником запису про звільнення позивачки за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов`язано ТОВ НВП «ЗЕЗ» здійснити [PERSON] нарахування та виплату заробітної плати за період роботи юристом з 01.10.2022 до 29.12.2023 (а.с. 27 30). Рішення набрало законної сили 01.07.2024. З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суму нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а.с. 14 -15) за період з 01.10.2022 до 29.12.2023 позивачці відповідачем заробітну плату на виплачено. Згідно форми ОК-5 (а.с. 10 - 12) за період з 01.01.2022 до 29.12.2023 відповідач не сплатив єдиний внесок за позивачку. З відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 13) вбачається, що в зазначеному реєстрі відомості про страховий стаж позивачки у спірний період з 01.10.2022 до 29.12.2023 відсутні. Зазначені вище обставини відповідачем не спростовані. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, частиною першою цієї статті встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 117 КЗпП). Перевіривши розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив, що його здійснено правильно. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суд виходить з наступного. Згідно із ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 254 КЗпП України в редакції на момент подання позову) Виходячи із положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідач, як роботодавець є страхувальником, а у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», також є платником єдиного внеску, а позивач є застрахованою особою. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавці нараховують єдиний внесок, зокрема на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну й додаткову заробітну плати, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці». Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Позивачка, перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ НВП «ЗЕЗ», мала обґрунтовані сподівання згідно з умовами укладеного з відповідачем трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, на зарахування періоду її роботи у ТОВ НВП «ЗЕЗ» до страхового стажу. В порушення наведених вище норм матеріального права, ТОВ НВП «ЗЕЗ», як роботодавець позивачки, не сплатило єдиний внесок до бюджету з належних позивачці сум заробітної плати, тим самим позбавив останню права на зарахування періоду роботи в товаристві у страховий стаж, а отже порушені права позивачки підлягають судовому захисту. Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне. Абзацем 1 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому, роботодавці під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань (Абзац другий частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). Судом встановлено, що заробітна плата позивачці за період з 01.10.2022 до 29.12.2023 відповідачем не виплачувалася, у зв`язку із чим остання звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені. З огляду на викладене, вимога про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати єдиного внеску до фактичної виплати відповідачці заробітної плати є передчасною. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує при прийнятті рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Аналізуючи наведене, дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. З огляду на вищевикладене, встановлені судом обставини та приписи п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд доходить висновку, що ефективним способом захисту її права є зобов`язання відповідача сплатити з нарахованих сум заробітної плати [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) за період з 01.01.2022 до 29.12.2023 на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 40394 (сорок тисяч триста дев`яносто чотири) гривні 16 коп. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З огляду на викладене, необхідний до сплати судовий збір підлягає стягненню з ТОВ НВП «ЗЕЗ» на користь держави.

Outcome: approved