Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У вересня 2024 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація, в якому просив визнати [PERSON] , 1976 р.н., такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що являється основним квартиронаймачем кімнати [ADDRESS] . Проживаю за цією адресою та зареєстрований з 12.12.2009 року. Зазначений гуртожиток знаходиться на балансі територіальної громади Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. В даній кімнаті, крім позивача, зареєстрована ще [PERSON] . Членом сім?ї позивача вона не являється. Позивач вказує, що [PERSON] була зареєстрована у вказаному приміщенні з 2005 року, але жодного дня в спірній кімнаті не проживала. Позивач зазначає, що у зв?язку з тим, що він є інвалідом II-ї групи, і йому необхідна стороння допомога, його син [PERSON] вселився до нього у спірне приміщення. Також вказує, що відповідачка вважала, що вказана обставина була перешкодою, і звернулася в 2018 році до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 року частково задоволено позов [PERSON] , виселено [PERSON] та зобов?язано надати вільний доступ позивачці до спірного приміщення та ключі від вхідних дверей, та як вказує позивач, ним було виконано всі вказані в рішенні суду вимоги, однак [PERSON] не вчинила жодних дій, щоб вселитися та користуватися спірним житловим приміщенням та до теперішнього часу вона жодного разу не відвідувала житлове приміщення, не проживала там. Також позивач вказує, що на теперішній час комунальні послуги нараховуються на відповідачку, але та не виявляє бажання їх оплачувати і ці оплати змушений робити позивач, хоча має пільги по сплаті комунальних послуг. Як відомо позивачу, [PERSON] постійно проживала та проживає в м. Васильків Київської області. З урахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 рокувідкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні. Представник позивача у в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що ні позивач ні відповідач не є власниками спірного приміщення, а є квартиронаймачами, натомість воно перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а тому представник позивача вказує на те, що у позивача не виникло право на звернення до суду з даним позовом відповідно до положень ЖК Української РСР. Також представник відповідача, вказував на те, що у позовній заяві [PERSON] називає себе основним наймачем спірної кімнати. При цьому він стверджує, що сам проживає та зареєстрований в ній з 12.12.2009 року, але в матеріалах справи міститься витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 06.09.2024 року, з якого вбачається, що [PERSON] зареєстрований в спірній кімнаті з 11.05.2017 року. В той же час [PERSON] зареєстрована у спірній кімнаті з 06.01.2005 року, що підтверджується вищевказаним письмовим доказом. Також в ході неодноразового слухання цивільних справ про виселення як [PERSON] , так і [PERSON] , які почалися ще із серпня 2012 року, було безспірно встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у спірній кімнаті за письмовою згодою колишнього чоловіка відповідача [PERSON] та самої [PERSON] , крім яких в даній кімнаті була зареєстрована ще на той час малолітня [PERSON] , 2005 р.н. Також представник відповідача, звертав увагу на те, що в матеріалах справи міститься акт обстеження умов проживання, складений спеціалістом служби у справах дітей Голосіївської РДА від 17.05.2018 року, який не є належним доказом у справі, оскільки стосувався іншої цивільної справи, а саме цивільної справи №752/20569/18, і на даний час [PERSON] є повнолітньою, самостійно і добровільно знялася з реєстрації за вказаною адресою, а обставини вимушеного непроживання [PERSON] були встановлені постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 року. Зазначим, Позивач протягом більше чотирьох років злісно не виконує рішення Київського апеляційного суду у цивільній справі № 752/20569/18 від 20.01.2021 року (виконавчий лист виданий 02.03.2021 року, виконавче провадження № [NUMBER] відкрито Голосіївським відділом ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) 15.06.2021 року), згідно якого зобов?язано [PERSON] усунути перешкоди в здійсненні користування в т.ч. [PERSON] житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] шляхом зобов?язання в т.ч. [PERSON] надати їй постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення. Злісне невиконання позивачем вищевказаного судового рішення підтверджується вимогою головного державного виконавця Т. Яковенко від 07.03.2025 року. Крім того, предстаик відповідача вказував на те, що в спірному приміщенні проживають саме не позивач, а його син та невістка, а сам позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , яка вказана у вимозі державного виконавця від 07.03.2025 року. Таким чином, представник відповідача вважав, що існуванням вищевказаних обставин підтверджується вимушеність відсутності відповідача у вищевказаному житловому приміщенні протягом більше, ніж шести місяців, у зв?язку з чим позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору за викликом у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. Крім того, у судовому засіданні, було допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до вимог частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно приписів пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд уважав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] відповідно до рішення Київської міської ради № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1112 від 10 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» належить до майна, що передано до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. В спірній кімнаті [ADDRESS] з 13 травня 2017 року зареєстрований [PERSON] . Відповідач [PERSON] зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] з 06 січня 2005 року Згідно акту обстеження умов проживання, складений спеціалістом служби у справах дітей Голосіївської РДА від 17.05.2018 року в кімнаті [ADDRESS] проживає і зареєстрований [PERSON] , проживає, але не зареєстрований [PERSON] , проживає, але не зареєстрована [PERSON] , не проживає, але зареєстрована [PERSON] , не проживає, але зареєстрована [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду у цивільній справі № 752/20569/18 від 20.01.2021 року постановлено усунути перешкоди у здійсненні користування [PERSON] житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] шляхом зобов?язання [PERSON] надати їй постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення. Голосіївським відділом ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) 15.06.2021 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] згідно якого зобов?язано [PERSON] усуну перешкоди ж здійсненні користування в т.ч. [PERSON] житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] шляхом зобов?язання в т.ч. [PERSON] надати їй постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення, що підтверджується вимогою головного державного виконавця Т. Яковенко від 07.03.2025 року. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що знає позивача з 1988 року, є його другом, та вказав, що в спірній кімнаті проживає позивач, його син з дружиною, інших осіб не бачив. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачем 30 рокув, перебуває з ним у дружніх відносинах, та йому відомо що йому відомо, що у позивача є кімната в гуртожитку та коли він там був жодних осіб крім сина позивача там не бачив, щодо спорів про виселення йому не відомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , повідомив, що знайомий з позивачем більше 40 років, йому відомо, що в кімнаті в гуртожитку зареєстровані ще особи окрім позивача, які там не проживають, в кімнаті проживають крім позивача його син з дружиною. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Частинами 4 та 5 ст.9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до ст. 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 52 Житлового кодексу України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Згідно ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер це по суті правоустановчий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Нормативне врегулювання справ зазначеної категорії передбачено нормами ст.71, 72 ЖК України та ст.405 ЦК України. Згідно зст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Позивач, звертаючись до суду вказує, що відповідач не цікавиться спірною кімнатою та не сплачує кошти за комунальні послуги, при цьому стороною позивача в не було надано належних доказів того, що відповідач якимось-чином відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню кімнати, не цікавиться житлом. Натомість, відповідачем вказується, що вона здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. До суду не надані свідчення сусідів або висновки відповідальної особи будинку, житлово-комунального господарства або органу місцевого самоврядування щодо відсутності відповідача та відсутності її речей в зазначеному житловому приміщенні та саме строку їх відсутності. Суд не бере до уваги надані позивачем письмові докази, а саме акту обстеження умов проживання, складений спеціалістом служби у справах дітей Голосіївської РДА від 17.05.2018 року, оскільки вказаний акт немісти таких відомостей, та стосувався іншої цивільної справи. Також суд не може взяти до уваги і покази свідків, оскільки відповідач не мешкав у спірній кімнаті з поважних причин, про що свідчить копія постанови Київського апеляційного суду від 20.01.2021 року та копія вимоги Головного державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) Т. Яковенко від 07.03.2025. Сам факт непроживання відповідачів у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки підставою для визнанняння особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання в житловому приміщенні саме без поважних причин. Із змісту позову вбачається, що спірна квартира перебуває у комунальній власності і позивач є квартиронаймачем спірної кімнати . Норми ст.405 ЦК України, якою керується позивач, застосовуються до членів сім`ї власника житла, тобто нерухоме майно має перебувати у приватній власності. Проте, позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що спірна кімната перебуває у його власності, а тому ним не доведено факту порушення його особистих житлових прав. Крім того, всупереч вказаним нормам права, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження його права користування спірним житловим приміщенням, яке здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного в письмовій формі на підставі ордера, що є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, оскільки з долученого до матеріалів справи ордеру не можливо встановити хто є наймачем вказаної квартири. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач не позбавлений права звертатися до суду із позовом відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed