Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

26 серпня 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на статті 625, 1046, 1048 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 30 000 гривень, три проценти річних в розмірі 4 502 гривні, інфляційні втрати в розмірі 24 202,77 гривень, пеню в розмірі 44 425,51 гривень. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 28 серпня 2020 року відповідач [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 30 000 гривень. Грошові кошти відповідач отримав в борг на п`ять років та зобов`язався повертати їх частинами. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, тому позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені (а. с. 3-4). Ухвалою судді від 19 вересня 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 жовтня 2025 року. Вказаною ухвалою суду зобов`язано позивача [PERSON] надати в підготовче засідання, призначене на 14 жовтня 2025 року, оригінал боргової розписки [PERSON] від 28 серпня 2020 року (а. с. 15-16). Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 31 жовтня 2025 року на підставі пункту 1 частини другої статті 198, пункту 1 частини першої статті 223 ЦПК України (а. с. 27-28). Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 25 листопада 2025 року (а. с. 35-36). Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року судовий розгляд справи було відкладено на 23 грудня 2025 року на підставі частини четвертої статті 223 ЦПК України (а. с. 46-47). Позивач в призначене судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи. В матеріалах справи знаходяться заяви позивача, в яких він просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно в призначене судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся за адресою зареєстрованого місця проживання, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду не врученим з поштовою відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». У такому випадку [PERSON] , якому адресовано судову повістку разом із доданими документами, за зареєстрованим місцем проживання, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України. Відзив на позовну заяву відповідач не надіслав, причини неявки суд не повідомив. За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 24 грудня 2025 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Згідно з частиною другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11, та частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки від 28 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 30 000 гривень. На підтвердження укладення вказаного договору позивач надав розписку від 28 серпня 2020 року, копія та оригінал якої долучено до матеріалів справи, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що [PERSON] отримав в борг 30 000 гривень від [PERSON] , та зобов`язався виплатити за п`ять років. Грошові кошти він зобов`язався поступово переводити на картковий рахунок № [NUMBER] [PERSON] (а. с. 7, 23). Як вбачається із змісту позовної заяви, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з правилами частини другої статті 640 цього Кодексу, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частини другої цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана суду розписка містить зобов`язання однієї особи повернути іншій особі визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладених між сторонами договорів позики зазначеної в них суми грошей. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За правилом частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у частині першій статті 1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. В матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем грошових коштів за договором позики від 28 серпня 2020 року. Після закінчення строку, зазначеного у частині першій статті 1049 ЦК України, оригінал розписки перебував у позивача та був наданий ним до суду( а.с. 23). Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , який підтверджує, як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання [PERSON] повернути суму боргу 30 000 гривень. Заборгованість відповідача за договором позики, оформленого у формі боргової розписки від 28 серпня 2020 року, як зазначено у позовній заяві, склала 30 000 гривень. Укладений між сторонами договір позики не містить умов щодо встановлення розміру процентів за користування грошовими коштами. З урахуванням наведеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає борг за договором позики від 28 серпня 2020 року в розмірі 30 000 гривень. Як зазначено у частині першій статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 1050 ЦК України , якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Вимоги про стягнення процентів за користування позикою відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Натомість, позивачем пред`явлені вимоги до відповідача про стягнення трьох процентів річних в розмірі 4 502 гривні, інфляційних втрат в розмірі 24 202,77 гривень, пені в розмірі 44 425,51 гривень, нарахованих з 21.08.2020 по 21.08.2025. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, інфляційних втрат, пені, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як вбачається із змісту статті 545 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. За змістом наведеної норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу та інфляційних втрат вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позикодавцеві. Таким чином, три проценти річних, інфляційні втрати та пеня нараховуються за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що в умовах боргової розписки від 28 серпня 2020 року не передбачено якими частинами і в які строки повинен повертати відповідач позивачу грошові кошти протягом п`яти років з дати укладення договору позики, а формулювання про поступове повернення грошових коштів не конкретизує періоди виконання грошового зобов`язання, тому строк виконання грошового зобов`язання за вказаною борговою розпискою настав 29 серпня 2025 року. З розрахунку трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, який долучений до позовної заяви, вбачається, що розмір трьох процентів річних та пені, розрахований за період з 21 серпня 2020 року по 21 серпня 2025 року, розмір інфляційних втрат, розрахований за період з вересня 2020 року по серпень 2025 року, тобто до закінчення строку виконання грошового зобов`язання. З урахуванням наведеного, у суда відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до вимог статей 549-551, частини другої статті 625, частини першої статті 1050 ЦК України трьох процентів річних в розмірі 4 502 гривні, пені в розмірі 44 425,51 гривень, нарахованих за період з 21.08.2020 по 21.08.2025, інфляційних втрат в розмірі 24 202,77 гривень, нарахованих за період з вересня 2020 року по серпень 2025 року, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до чеку переказу коштів № CrHqDNtc4kQ від 22 серпня 2025 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 211,20 гривень (а. с. 1). Вказана сума судового збору була зарахована до спеціального фонду державного бюджету України (а. с. 2). Згідно з пунктом 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 211,20 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, виходячи з наступного розрахунку: 30 000 гривень х 100 % : 103 130,28 гривень = 29,09 % (відсоток розміру задоволеного позову); 1 211,20 гривень х 29,09 % :100 % = 352,34 гривень (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову). За таких обставин необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 352,34 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial