Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду та відповідно до позовних вимог просила суд: Встановити факт проживання [PERSON] , разом з [PERSON] , який помер [INFO] однією сім`єю з 2008 року по 20.02.2022р.; Визнати недійсним договір дарування 51/100 частки квартири [ADDRESS] , укладений 23 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1286. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 49/100 квартири [ADDRESS] належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2008 року [PERSON] та членам її сім`ї: позивачу [PERSON] та члена її родини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях . Інша 51/100 частина квартири належала [PERSON] та її сину [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. В квартирі [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] , у, [PERSON] , що зареєстровані у спірній квартирі. Також до подачі позову в спірній квартирі були зареєстровані та проживали до дня смерті [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] зловживав алкоголем і не мав доходу, позивач йому постійно допомагала та в останні місяці життя доглядала за ним, незважаючи на те, що вона має двох малолітніх дітей на утриманні, вони вважали себе членами сім`ї, оскільки протягом багатьох років були зареєстровані і проживали в одній квартирі та мали спільний побут. Після смерті матері [PERSON] почав ще сильніше зловживати алкоголем, пенсію він не отримував, ніде не працював, джерел доходу не мав, тому позивач його годувала, купувала ліки, а коли він вже не міг повноцінно себе обслуговувати, то і доглядала за ним . Оскільки [PERSON] не мав коштів на оформлення спадщини після смерті матері, він звернувся до позивача за допомогою і вони домовились, що в майбутньому позивач викупить у нього його частку квартири з правом його довічного проживання у спірній квартирі. 04.02.2021 року позивач разом з [PERSON] поїхали разом до приватного нотаріуса КМНО Войстрік О.В. для оформлення права власності на спадщину. 04.02.2021 року приватним нотаріусом було видано свідоцтво про право власності на спадщину на 51/200 частини квартири [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М. 04.01.2001 р. Для оформлення права власності [PERSON] також необхідно було виготовити технічний паспорт, який був замовлений і оплачений позивачем, всі нотаріальні послуги також були оплачені Позивачем. Оскільки для оформлення договору купівлі-продажу квартири необхідна була довідка про зареєстрованих та вони не визначились з ціною договору, то вирішили відкласти це питання на деякий час. В вересні 2021 року коли у [PERSON] закінчились заощадження матері і він не мав засобів для існування, вони повернулись до питання щодо викупу його частки квартири. Оскільки вони домовлялись про те, що він матиме право проживати у спірній квартирі до кінця свого життя, між ними була домовленість, що позивач викупить у [PERSON] 51/100 частку квартири за 5000 доларів США. Але, оскільки для сім`ї позивача на той момент був дуже скрутний час у фінансовому плані, позивач разом з чоловіком вирішили звернутися до фінансової компанії, яка б могла надати їм позику для викупу частки [PERSON] . Так, в інтернеті чоловік позивача знайшов фінансову компанію, яка надає позики. На зустрічі представник фінансової компанії - відповідач [PERSON] повідомила що вона погоджується допомогти їм, але з тією умовою, що вона дає [PERSON] грошові кошти і вони укладають з [PERSON] договір купівлі-продажу частки квартири з правом довічного проживання, а позивач з чоловіком повинні сплачувати кошти щомісячно для погашення вартості квартири і після цього частка квартири буде переоформлена на чоловіка. Оскільки позивач та її чоловік [PERSON] були юридично необізнані, то всі погодились на такі умови. 23.09.2021 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 51/100 частки спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. Також 23 вересня 2021 року між [PERSON] та чоловіком позивача [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу від 23.09.2021 р. сторони зобов`язуються у строк 18 години 23 березня 2022 року включно укласти договір купівлі-продажу (далі - основний договір) 51/100 частки квартири [ADDRESS] . Пунктом 3 попереднього договору купівлі-продажу було встановлено відповідний графік платежів. [PERSON] повідомила чоловіку позивача про те, що надалі авансові платежі слід вносити на картковий рахунок [NUMBER] , що належить її колезі [PERSON] . Так, [PERSON] були здійснені відповідні перекази на картковий рахунок [PERSON] наступні [INFO] [PERSON] помер. Як згодом було встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] всього 1000 доларів і як повідомив останній, кожного місяця повинен був отримувати ще по 200 доларів, але після підписання договору, як вони всі думали, купівлі- продажу, [PERSON] перестала сплачувати кошти, чим фактично ввела його в оману. У зв`язку з введенням воєнного стану на території України, чоловік позивача не мала можливості сплачувати кошти згідно попереднього договору купівлі-продажу, але після стабілізації ситуації чоловік позивача почав знову перераховувати грошові кошти, за попередній договором. Таким чином, згідно Попереднього договору купівлі-продажу від 23.09.2021 р. було всього перераховано на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 31 453,06 грн. 12.07.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено новий Попередній договір купівлі-продажу, який нотаріально не посвідчувався. Відповідно до п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу від 12.07.2022 р., Сторони зобов`язуються у строк до 12 січня 2023 року включно укласти договір купівлі- продажу (далі - основний договір) 51/100 частки квартири [ADDRESS] . В день укладення попереднього договору купівлі-продажу від 12.07.2022 р. чоловіком позивача було сплачено готівкою [PERSON] грошові кошти в розмірі 1200 доларів США. [PERSON] повідомила чоловіку Позивача про те, що надалі авансові платежі слід вносити на картковий рахунок [NUMBER] що належить [PERSON] . Так, чоловіком позивача було перераховано на картковий рахунок [PERSON] за період з 13.08.2022 р. по 31.03.2023 р. грошові кошти в сумі 103 044,27 грн. 14.04.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено новий Попередній договір купівлі-продажу, який також нотаріально не посвідчувався. Так, чоловіком позивача за період з 19.04.2023 р. по 12.01.2024 р. було всього перераховано на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 169 235,73 грн. Загальна сума перерахованих коштів за період з 22.10.2021 п. 12.01.2024 р. на рахунок [PERSON] складає 306 786,06 грн. Станом на день звернення з позовною заявою, [PERSON] ухиляється від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини квартири та постійно змінює суми, які повинні сплатити їй за основним договором купівлі-продажу. Натомість [PERSON] було виставлено 51/100 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на добровільний продаж на платформі «СЕТАМ» за посиланням https://setam.net.ua/auction/546326. [PERSON] неодноразово здійснювала спроби вселитися у квартиру, порушуючи права малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані і проживають у квартирі (витяги з реєстру територіальної громади додаються). [PERSON] чинить перешкоди в користуванні спірною 51/100 частини квартири та при виникненні конфлікту пред`явила оспорюваний договір дарування, чим порушила домовленості, що існували між нею та [PERSON] . Отже, оскаржуваний договір дарування було укладено [PERSON] під впливом помилки, оскільки [PERSON] мав намір укласти договір купівлі-продажу частки квартири з правом довічного проживання. Позивач проживає у спірній квартирі із самого дитинства. Із сім`єю [PERSON] та [PERSON] , у них склались дуже дружні стосунки та всі вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, а в останні місяці життя позивач повністю доглядала за [PERSON] , оскільки вважала його своїм другим батьком. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Вимоги свої обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 1216,1217, 1218, 1264,1222 ЦК України Щодо підстав визнання недійсним договору дарування то позивач вважає, що [PERSON] дуже зловживав алкогольними напоями і кожного дня перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим скористалась відповідач. [PERSON] мав намір укласти саме договір купівлі-продажу своєї частки квартири з позивачем та передбачити в договорі довічне право проживання в квартирі, оскільки дуже потребував коштів, та не мав наміру передавати в дар свою частку зовсім незнайомій для нього людині. [PERSON] фактично продовжив проживати у спірній квартирі, відповідач не сплачувала за комунальні послуги, хоча як власник своєї частки повинна була нести витрати по утриманню свого майна та фактично передача частки спірної квартири не відбулась, при підписанні оскаржуваного договору [PERSON] отримав від відповідачки кошти, що суперечить правовій природі договору дарування. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позиція обгрунтована вимогами ст. 229 ЦК України . Ухвалою суду від 7 травня 2024 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. В ході судового розгляду позивач та представник позивача наполягали на задоволені позовних вимог з обставин викладених в позові, вказуючи на те, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання щодо укладання договору купівлі продажу спірної 51/100 частини квартири [ADDRESS] , чим не виконує умови попереднійх договорів, що були укладені між відповідачем [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідач скористалася правовою необізнаністю [PERSON] , а також безпосередньо позивача по справі та замість договору купівлі - продажу спірної частки 51/100 частини квартири [ADDRESS] шляхом введення в обману змусила [PERSON] укласти договір дарування спірної 51/100 частки квартири, хоча за твердженням позивача [PERSON] вважав, що він уклав саме договір купівля продажу своєї частки, так- як отримав за даним договором кошти в розмірі 1000 доларів США, крім того за твердженням позивача відповідач також не виконала умови договору ( домовленості) , що існували між відповідачем та [PERSON] та не сплатила останньому всю суму коштів за спірну частку квартири. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, обґрунтовуючи свою позиції тим, що будь яких правових підстав для задоволення позову не має, що договір дарування квартири було укладено у відповідності до вимог чинного законодавства та це було волевиявленням безпосередньо [PERSON] . Також в ході судового розгляду не знайшли свого правового обґрунтування позовні вимоги позивача щодо проживання позивача [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] . Щодо стосунків, які виникли між [PERSON] та [PERSON] то дані правовідносини не є предметом розгляду даної справи. Представник третьої особи в зал судового засідання не з`явився. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи, що 23 вересня 2021 р. [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 51/100 частки квартири [ADDRESS] , відповідно до якого відповідач [PERSON] прийняла в дар вказану вище 51/100 частину спірної квартири. Вказана 51/100 частина спірної квартири [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 4 січня 2001 р. та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 лютого 2021 р. Як слідує з матеріалів справи, що [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 9398. Інша частина 49/100 спірної квартири [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2008 року , належить в рівних долях [PERSON] , та членам її родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тобто, як слідує з матеріалів справи, що в спірній квартирі проживало дві родини, а саме родина [PERSON] , [PERSON] та родина [PERSON] з 5- ти осіб. Позивач стверджує, що вона проживала однією сім`єю з [PERSON] з 2008 року по день смерті останнього, а саме по [INFO] , хоча при цьому в судовому засіданні встановлений факт, того, що позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] та в шлюбних стосунках у них народжено двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки. П. 7 цієї Постанови передбачено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину тощо. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року передбачено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 74 СК України)». Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. В той же час в ході судового розгляду позивач стверджувала, що [PERSON] їй був як «другий» батько, вона здійснювала за ним догляд, піклувалася про нього, допомагала у ведені домашнього господарства, але при цьому до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що позивач [PERSON] з 2008 року проживала однією сім`єю з [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 ст. 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд; частина друга цієї ж статі вказує на те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Такою юридичною дією, шо передбачена главою 55 ЦК України, є договір дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як убачається з матеріалів справи, що позивач фактично не оспорює того факту, що [PERSON] перебував у скрутному матеріальному становищі та потребував коштів для свого проживання, та дійсно він добровільно разом з відповідачем [PERSON] звернувся до нотаріуса для укладання договору щодо відчуження його 51/100 частки у спірній квартирі [ADDRESS] . За твердженням позивача між [PERSON] та відповідачем [PERSON] повинен був бути укладений договір купівлі продажу даної спірної частки за суму в розмірі 5 тис. доларів США, але [PERSON] отримав тільки 1 тис. доларів США та замість договору купівлі - продажу 51/100 частини квартири уклав договір дарування, внаслідок чого [PERSON] набула у власність частку в спірній квартири, вказуючи на те, що [PERSON] уклав договір дарування, а не договір купівлі продажу внаслідок помилки та в свою чергу [PERSON] не виконала взяті на себе фінансові зобов`язання перед [PERSON] . Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначенні статтею 203 ЦК України, а саме: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ході судового розгляду не надано до суду доказів в обґрунтування того, що [PERSON] уклав оспорюваний договір дарування внаслідок помилки, так - як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] мав намір здійснити відчуження своєї спірної 51/100 частки квартири [ADDRESS] . Також як слідує з матеріалів справи, що позивач вважає, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання за попередніми договорами купівлі продажу 51/100 частини квартири [ADDRESS] , що були укладені між відповідачем та [PERSON] , але вказані правовідносини не є ні предметом ні підставами позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача, позивача , відповідача, та його представника, свідків суд прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed