Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

04 лютого 2025 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою в якій просить встановити факт його, [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Костирка (Бериславського району Херсонської області) постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року, на момент проголошення незалежності України та станом на 13 листопада 1991 року, на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року за №1636-ХІІ (13.11.1991 року). В обґрунтування вимог заяви заявник вказав, що він народився [INFO] в селі Костирка Бериславського району Херсонської області та з моменту народження і по теперішній час фактично проживає на території України. Його проживання в Україні підтверджується довідкою Новорайської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області № 01-11/831/24 від 20 травня 2024 року, відповідно до якої згідно з обліковими картками погосподарського обліку за періоди з 1983 року по 1985 рік та з 1986 року по 1989 рік він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, довідкою № 617/06-37/24 від 17 травня 2024 року підтверджено, що з 1993 року по дату її видачі він не був зареєстрований за місцем проживання, проте фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Станом на 24 серпня 1991 року він фактично проживав на території України, однак не мав реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим йому було відмовлено в обміні паспорта громадянина СРСР на паспорт громадянина України. Надалі він неодноразово звертався до органів міграційної служби з питання оформлення паспорта громадянина України, однак з різних підстав отримував відмови, зокрема у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують належність до громадянства України. У грудні 2024 року він звернувся до Бериславського відділу Управління державної міграційної служби України в Херсонській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки, проте за результатами проведених перевірок його належність до громадянства України не була встановлена, у зв`язку з чим йому було рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Факт постійного проживання на території України у зазначені періоди також підтверджується письмовими поясненнями мешканців села Костирка [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили, що знають [PERSON] з дитинства та що він постійно проживав у селі Костирка Бериславського району Херсонської області. 15 липня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення від представника Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області Чаюк Аліни Сергіївни, у яких зазначено, що 29 листопада 2024 року [PERSON] , [INFO] , звернувся до Бериславського відділу УДМС у Херсонській області з питання оформлення паспорта громадянина України у зв`язку із закінченням строку дії паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , оформленого 11 січня 1983 року відділом внутрішніх справ Бериславського райвиконкому Херсонської області. За результатами перевірок відомостей щодо реєстрації місця проживання встановлено, що інформація про реєстрацію або зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] по Херсонській області відсутня, у зв`язку з чим відсутні підтверджені дані щодо його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. У зв`язку з відсутністю таких відомостей Бериславським відділом УДМС у Херсонській області було прийнято рішення про тимчасову відмову в оформленні паспорта громадянина України. Листом від 19 грудня 2024 року № 6515-294/6515-24 [PERSON] повідомлено про необхідність надання судового рішення про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року для подальшого проходження процедури встановлення належності до громадянства України. Також зазначено, що за результатами перевірок обліків УДМС у Херсонській області [PERSON] був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, однак за обліками Державного реєстру актів цивільного стану громадян наявний лише актовий запис про його народження, інші відомості щодо зміни сімейного стану, реєстрації місця проживання або документування відсутні. З метою перевірки можливих відомостей щодо місця проживання заявника УДМС у Херсонській області направляло запити до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради та до Бериславського районного відділу поліції ГУНП в Херсонській області, однак за результатами отриманих відповідей інформація про реєстрацію місця проживання, а також фотозображення для ідентифікації особи відсутні. На судовому засіданні заявник пояснив, що він усе життя проживає на території України та жодного разу не виїжджав за її межі. Станом на 1990-1991 роки він фактично проживав на території України, у цей період перебував у місті Запоріжжя, де працював разом зі своїм братом. Також заявник пояснив, що в зазначений період був зареєстрований у гуртожитку в місті Запоріжжя, що підтверджується наявними у його паспорті громадянина колишнього СРСР відповідними відмітками. Водночас підтвердити відомості про таку реєстрацію з офіційних обліків на цей час неможливо, оскільки відповідні документи та реєстраційні дані не збереглися. Заявник зазначив, що з огляду на відсутність підтверджених відомостей про реєстрацію місця проживання станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року він не має можливості оформити паспорт громадянина України в адміністративному порядку, у зв`язку з чим звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України та просить суд вирішити це питання на його користь. На судовому засіданні представник заінтересованої особи пояснила, що [PERSON] звертався до Бериславського відділу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області з питання оформлення паспорта громадянина України, однак за результатами проведених перевірок відомостей, які б підтверджували його реєстрацію місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не встановлено. Також зазначено, що за наявними обліками відсутні підтверджені дані про реєстрацію місця проживання заявника, а отримані відповіді на запити до відповідних органів не містять інформації, яка б підтверджувала такі відомості. У зв`язку з цим представник заінтересованої особи зазначила, що питання встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року підлягає вирішенню судом, та просила суд вирішити справу з урахуванням зібраних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені учасниками обставини, суд вважає, що заяву належить задовольнити, зважаючи на таке. Зі змісту заяви, наведених учасниками обґрунтувань та заявлених вимог суд встановив, що [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України». Так, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд установив, що [PERSON] , [INFO] , є уродженцем села Костирка Бериславського району Херсонської області та є колишнім громадянином колишнього СРСР, що підтверджується копією паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , оформленого 11 січня 1983 року відділом внутрішніх справ Бериславського райвиконкому Херсонської області. Із наданої до матеріалів справи копії зазначеного паспорта вбачається, що 30 січня 1989 року заявник був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] подальшому 26 липня 1990 року він був знятий з реєстрації за вказаною адресою, 27 вересня 1990 року знову зареєстрований за цією ж адресою, а 06 липня 1993 року остаточно знятий з реєстрації. Суд бере до уваги, що оригінал паспорта громадянина колишнього СРСР був вилучений у заявника під час його звернення до органів Державної міграційної служби України, у зв`язку з чим до матеріалів справи подано копію зазначеного документа. При цьому будь-яких даних, які б свідчили про недостовірність відомостей, відображених у копії паспорта, або давали підстави сумніватися у правильності зазначених у ній записів про реєстрацію місця проживання, судом не встановлено. Наведені відомості не були спростовані представником заінтересованої особи, а також узгоджуються з поясненнями заявника, наданими ним у судовому засіданні, з яких вбачається, що у 1990-1991 роках він фактично перебував у місті Запоріжжя, де проживав разом зі своїм братом, працював та мешкав у гуртожитку за вказаною адресою. Крім того, у судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що у зазначений період заявник виїжджав до свого брата в місто Запоріжжя, де фактично проживав та працював, мешкаючи у гуртожитку. Показання свідка є послідовними, логічними та узгоджуються з іншими доказами у справі. Також судом установлено, що заявник неодноразово звертався до органів Державної міграційної служби України з питання оформлення паспорта громадянина України, зокрема до Бериславського відділу УДМС у Херсонській області, однак у зв`язку з відсутністю збережених облікових відомостей про його реєстрацію місця проживання станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року йому було відмовлено в оформленні паспорта та рекомендовано звернутися до суду для встановлення відповідного юридичного факту. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд виходить з того, що відсутність відомостей у сучасних обліках органів міграційної служби не спростовує факту постійного проживання заявника на території України у спірні періоди, оскільки такі відомості могли бути втрачені з плином часу та внаслідок реорганізації відповідних органів. Наявні у матеріалах справи докази у вигляді копії паспорта громадянина СРСР із відмітками про реєстрацію місця проживання в місті Запоріжжя, усних пояснень свідків, усних пояснень заявника та відсутність доказів, які б спростовували зазначені обставини, дають суду підстави дійти висновку, що [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року фактично і постійно проживав на території України. Таким чином, встановлені судом фактичні обставини є узгодженими між собою, підтвердженими належними та допустимими доказами і свідчать про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання заявника на території України у відповідні періоди. Зважаючи на те, що відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення за результатами розгляду справи у порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а відповідних виключень в даній справі не встановлено, понесені заявником витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на нього.

Outcome: approved