Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] 01.07.2025 року звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Ширяївської селищної ради, про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 19.01.2018 року, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва 29.04.2020 року по справі №487/969/20. За час перебування у шлюбі в них народилась спільна малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що дитина проживає з нею, перебуває на повному її матеріальному утриманні. Відповідач не здійснює жодної участі у вихованні та утриманні сина, не проявляє інтересу, не цікавиться її долею. Також вказує, про наявність у відповідача значного розміру заборгованості зі сплати аліментів на малолітнього сина. У позові, позивачка додатково посилається на те, що відносно неї вчиняв домашнє насильство, вів себе неадекватно, вважає що він вживав наркотичні засоби. На початку 2024 року, як вказує позивачка, їй з засобів масової інформації стало відомо, що відповідач підозрюється в скоєні тяжкого злочину в торгівлі людьми (за частиною 2 статті 149 Кримінального кодексу України). На даний час,як зазначає позивачка, відповідач знаходиться під слідством під домашнім арештом до кінця липня 2025року по кримінальній справі 947/10683/24. У зв`язку з чим, вона звернулася до органу опіки та піклування (Служба у справах дітей Ширяївської селищної ради) з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що їй було рекомендовано звернутися до суду і в судовому порядку провести перевірку щодо надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав. З посиланням на вказані обставини, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 08.07.2025 року [PERSON] прийнято вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно ухвалою суду витребувано у Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . 17.07.2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що у певний період дійсно він мав заборгованість зі сплати аліментів, однак, як вказує, це було пов`язано зі складним матеріальним та життєвим становищем, а також тим, що він перебуває під цілодобовим домашнім арештом. Незважаючи на це, як вказує відповідач, з травня 2025 року він почав офіційно та добровільно сплачувати аліменти. Як вказує відповідач, намір виконувати цей обов`язок у нього залишається сталим і надалі. Крім того, відповідач стверджує, що до цього часу він передавав кошти особисто матері дитини готівкою, однак ці передачі не фіксувалися документально, а позивачка неодноразово ставила умови, що він зможе бачитися з дитиною лише після сплати грошей у сумі, яку вона сама визначала, що він відповідач вважає маніпуляцією дитиною і неприйнятним. Додатково, у відзиві відповідач вказує про намір брати участь у житті дитини. Так, відповідач стверджує, що він не ухилявся від виконання батьківських обов`язків навмисно, неодноразово намагався встановити контакт із позивачкою, просив надати йому фото дитини, можливість бачитися зі [PERSON] . Однак отримував відмову. Вважає, що позивачка свідомо перешкоджає його батьківським правам, чим порушує інтереси самої дитини. Відповідач вказує, що і надалі він має щире бажання бути батьком, а не лише платником, у зв`язку з чим, просить суд одночасно зобов`язати позивачку не перешкоджати його контактам із дитиною, з урахуванням його теперішнього правового статусу. Відповідач у відзиві зазначає, що на момент подання позову, він перебував під цілодобовим домашнім арештом згідно з ухвалою суду у межах кримінального провадження, що тимчасово обмежує його свободу пересування, однак жодним чином не свідчить про його байдужість чи небажання бути батьком. У зв`язку з чим, відповідач просив прийняти його відзив, врахувати, розглянути без його особистої присутності, оскільки фізично він не може прибути до судового засідання. 09.09.2025 року до суду надійшла заява від представника третьої особи - Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради про розгляд справи за її відсутності. 09.09.2025 року до суду також надійшла заява від відповідача про неможливість з`явлення до судового засідання з підстав продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, до якої відповідачем надані докази. 11.09.2025 року до суду від представника третьої особи - Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради надійшов висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва Афоніною С. М. від 17.10.2025 року матеріали цивільної справи №487/4467/25 передано до Київського районного суду міста Одеси за територіальною юрисдикцією. 12.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли матеріали цивільної справи №487/4467/25. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025 року, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді - 13.11.2025 року. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.11.2025 року цивільну справу №487/4467/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради, про позбавлення батьківських прав прийнято до провадження. Продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначити по справі підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. 01.12.2025 року до суду від позивачки [PERSON] надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. 03.12.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 19.12.2025 року з`явився відповідач, який заперечував проти задоволення позовних вимог, з посиланням на те, що через обмеження його свободи в рамках вжитих відносно нього запобіжних заходів у кримінальному провадженні, він був позбавлений можливості бачити сина, а також через те, що позивачкою створюються перешкоди у спілкуванні з дитиною. Зазначив, що має намір виконувати свої батьківські обов`язки по відношенні до сина, бажає його бачити та виховувати, проти позбавлення його батьківських прав. Інші учасники справи: позивач та третя особа до судового засідання не з`явились, від яких наявні в матеріалах справи заяви про розгляд справи за їх відсутності. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 19.12.2025 року за наявною явкою учасників справи. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 29.12.2025 року о 15 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони: [PERSON] та [PERSON] починаючи з 19.01.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29.04.2020 року по справі №487/969/20. За час перебування у шлюбі, сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , який станом на час розгляду справи є малолітнім, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З поданих до суду доказів вбачається, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю [PERSON] за фактичною адресою: [ADDRESS] , окремо від батька, що підтверджується довідкою Загального відділу Березівського району Одеської області Ширяївської селищної ради та в свою чергу було визнано відповідачем під час розгляду справи. У відповідності до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24.03.2025 року, складеного комісією Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради, [PERSON] , фактично проживаюча по [ADDRESS] , разом з: сином [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , матір`ю - [PERSON] , батьком - [PERSON] . Встановлено, що житлово-побутові умови проживання: родина проживає в найманому будинку без оформлення договору оренди. Будинок цегляний, складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, коридору, веранди, ванної кімнати, котельні. На території двору розташовані господарські будівлі, погріб та колодязь. Опалення пічне та газове. Присадибна ділянка охайна, прибрана. Земельна ділянка - оброблена. В будинку прибрано, ліжка застелені, постільна білизна чиста. [PERSON] та [PERSON] мають окремі кімнати. У [PERSON] в кімнаті є диван, письмовий стіл для навчання, шафа для зберігання одягу, місце для відпочинку та проведення дозвілля (іграшки. книги). Продуктами харчування та речами особистої, гігієни родина забезпечена в достатній кількості. Висновок комісії: Умови проживання - добрі. Матір`ю створені належні умови для проживання, навчання та проведення дозвілля дітей. 14.03.2025 року Ширяївським закладом дошкільної освіти «КАЗКА» (Ясла-Садок) Березівського району Одеської області Ширяївської селищної ради видано характеристику за вих. №51 відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , якою засвідчено, що [PERSON] проживає з матір`ю, дідусем, бабусею та маленьким братиком у приватному будинку. Хлопчик відвідує дитячий садок з 2023 року. Стан здоров`я відмінний. Відхилень немає. Відносини з дітьми в групі складаються добре. Хлопчик завжди гарно одягнений, легко вступає в контакт з дітьми і дорослими. Має високий рівень навчальної діяльності. Виявляє здатність висловлювати думки. На заняттях проявляє інтерес та допитливість, ставить багато питань, виявляє позитивні емоції. Володіє знаннями про природний і соціальний світ, в якому він живе. Увага стійка, пам`ять розвинена добре, мислення відповідає віку. Програму засвоює на достатньому рівні. Мовлення виразне, немає порушень звукови мови. Особистісні особливості: активний, поступливий та активний у процесі спілкування з дітьми та дорослими. З незнайомими дорослими сором`язливий. Поведінка спокійна, адекватна ситуації. Зазначено, що у вихованні хлопчика бере активну участь матір [PERSON] та дідусь [PERSON] . Цікавляться успіхами та досягненнями дитини, співпрацюють з вихователем з питань виховання та навчання. Батько хлопчика [PERSON] , у вихованні хлопчика участі не приймає, до дитини в дитячий садок не приходить. Жодною разу не спілкувався з вихователем. 03.04.2019 року Центральним районним судом міста Миколаєва Гуденко О.А. винесено судовий наказ №490/2748/19, яким наказано стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ видано судом стягувачеві [PERSON] 10.05.2019 року. Вказаний судовий наказ №490/2748/19 виданий 10.05.2019 року перебуває на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в межах виконавчого провадження ВП №59173206, відкрите на підставі постанови від 22.05.2019 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.08.2021 року по справі №487/14420/20, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за період з квітня 2019 року по березень 2020 року в сумі 18564,00 грн. Згідно з наданим до позову розрахунком заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що у [PERSON] в рамках обов`язків по виконавчому документу №490/2748/19 виданому 10.05.2019 року наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з квітня 2019 року по лютий 2025 року у загальному розмірі 230664 грн. Як вбачається, в межах розгляду даної справи, Службою у справах дітей Ширяївської селищної ради надано до суду в порядку статті 19 СК України висновок від 11.09.2025 року за №01-21/523, яким за наслідком розгляду спірного в цій справі питання, Служба у справах дітей дійшла до висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У вказаному висновку, додатково до вище встановлених обставин на підставі доказів наданих позивачкою до позову, також зазначено, що [PERSON] навчається у 1-Б класі Опорному закладі освіти «Ширяївський ліцей» Ширяївської селищної ради Одеської області на змішаній формі навчання, що підтверджується довідка зазначеного закладу від 04.09.2025 року №362. У довідці зазначено, що навчаючись у денній школі, [PERSON] не пропускає навчальні заняття без причини. Учень працює над навчальними предметами, наполегливий у здобутті знань. У спілкуванні з однолітками дружелюбний, толерантний та чемний. Мита учня приділяє велику увагу навчанню та вихованню дитини та охоче підтримує зв`язок з класним керівником. Батько [PERSON] зовсім не приділяє навчанню і вихованню [PERSON] , жодного разу не відвідував школу та не був на батьківських зборах. Зазначено, що відповідно до пояснення громадянки [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , батько дитини [PERSON] з народження онука і до цього часу, в вихованні дитини не приймає участі. [PERSON] , не цікавиться як проходить життя дитини, навіть не вітає з днем народження, фінансово не допомагає не сплачує аліменти. Також [PERSON] , поводить себе неадекватно, погрожував, вчиняв сварки, підіймав руку на свою дружину. Згідно пояснения громадянина [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , з самого народження онука вони проживають разом. Надані пояснення, що весь цей час батько дитини не відвідує свого сина, у вихованні ніякої участі не бере. На зв`язок не виходить, постійно змінює номери телефону, місце знаходження не відоме. Фінансової допомоги не падає. Вів себе неадекватно завжди, погрожував всій сім`ї неодноразово. Відповідно до пояснення громадянки [PERSON] [INFO] , яка проживає в даному селі по сусідству з [PERSON] , яка проживала з дня народження сина у батьківському домі до початку 2022 року, зазначила, що батько дитини [PERSON] , не приймає участі у виховані сипа не надавав фінансової підтримки і взагалі не цікавиться життям [PERSON] . Служба у справах дітей у висновку дійшла до висновку, що [PERSON] ніяким чином не піклується про свого малолітнього сина, [PERSON] , не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням та розвитком, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. Не зустрічається та не спілкується з [PERSON] , не приймає участі у навчанні та вихованні дитини, а це у свою чергу означає, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків Також з поданих відповідачем до суду доказів вбачається, що ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду міста Одеси від 16.02.2024 року (справа №521/2060/24), відносно [PERSON] , як підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 149, ч.1 ст.125 КК України, в рамках кримінального провадження, було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним [PERSON] обов`язків, передбачених КПК у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто станом на 16.02.2024 року 605600 грн. Вказана ухвала слідчого судді також містить інформацію, що [PERSON] раніше судимий: 27.05.2015 року Центральним районним судом міста Миколаєва за ч.1 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки. Звільнений 19.04.2017 року з заміною покарання на виправні роботи з утриманням 10% в дохід держави. 15.07.2024 року в рамках розгляду кримінального провадження № 12024163470000234 від 28.03.2024 ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Іванчука В.М. продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] , [INFO] , з утриманням останнього у ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 13.09.2024 та залишено без змін розмір застави. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.09.2024 року по справі №947/10683/24 в межах розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у тому числі [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 149 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Малиновської окружної прокуратури міста Одеси про продовження відносно [PERSON] , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту строком до 06.11.2024 року, в межах строку досудового розслідування, із забороною цілодобово залишати житло за адресою: [ADDRESS] , за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги. Покладені відповідні обов`язки. Як вбачається, вказаний запобіжний захід в межах розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у тому числі [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 149 КК України, неодноразово продовжувався. Так, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 28.05.2025 року по справі №947/10683/24 в межах розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у тому числі [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 149 КК України, запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту відносно [PERSON] було продовжено до 28.07.2025 року, із забороною цілодобово залишати житло за адресою: [ADDRESS] , за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.07.2025 року по справі №947/10683/24 вказаний запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту відносно [PERSON] було продовжено до 15.09.2025 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.09.2025 року по справі №947/10683/24 в межах розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у тому числі [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 149 КК України, продовжено відносно обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 08.11.2025 року, із забороною залишати житло за адресою: [ADDRESS] , у період часу з 23 години 00 хвилин по 05 годину 00 хвилин, за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги, а також покладені на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. Як вбачається з вказаної ухвали суду, під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яке було задоволено судом частково, захисник обвинуваченого [PERSON] частково заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши про те, що її підзахисний тривалий час перебуває під цілодобовим домашнім арештом. У нього на утримані знаходиться сім`я - дружина та неповнолітня дитина, яких необхідно забезпечувати, а для цього йому необхідно працевлаштуватися. Крім того, зазначила, що із плином часу встановлені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мінімізовані. Просила застосувати відносно підзахисного запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту. Отже, приймаючи вказані обставини, судом встановлено, що у період часу з 16.02.2024 року по 08.09.2025 року відносно відповідача, який є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , були вжиті заходи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та під цілодобовим домашнім арештом за адресою: [ADDRESS] . Також з поданих відповідачем до суду квитанцій вбачається, що починаючи з травня 02025 року здійснюються дії зі сплати грошових коштів в рахунок сплати аліментів на малолітнього [PERSON] , [INFO] , за судовим наказом №490/2748/19 виданий 10.05.2019 року, однак у розмірах що є недостатніми для визначених державним виконавцем щомісячних платежів. У відповідності до наданих відповідачів скріншотів пересипок з позивачкою, як матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , вбачається, що відповідач проявляє інтерес до дитини, зазначає про здійснення сплат в рахунок аліментів за мірою своєї фінансової можливості. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Приймаючи вище встановлені обставини в цілому, в межах заявлених позовних вимог про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Щодо виниклих правовідносин за даною справою, останні пов`язані із позбавлення особи батьківських прав відносно дітей, які врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України). У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства», діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, якою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до положень вказаної статті, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Позивачкою у даному позові в якості підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина, визначено ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Суд зазначає, що аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у постановах від 27 березня 2020 року у справі № 523/16635/17 (провадження № 61-5437св19), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Також суд зазначає, що відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Крім того, суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо під час вирішення питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися під час вирішення питань, які її безпосередньо стосуються. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21). Одночасно суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд зазначає, що як вже судом встановлено, сторони по справі є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю, окремо від батька. Подані до суду докази свідчать, що матір`ю здійснюється обов`язок з виховання і утримання малолітнього сина, забезпечено умови для проживання, зростання і розвитку дитини. Також судом встановлено, що за судовим наказом №490/2748/19, винесеним 03.04.2019 року Центральним районним судом міста Миколаєва з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на малолітнього [PERSON] , [INFO] . Покладений на відповідача обов`язок з утримання власного сина, та за вказаним судовим наказом обов`язок зі сплати аліментів, [PERSON] виконується не належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами з наявною заборгованості у значному розмірі та стягнутою з відповідача пенею за невиконання обов`язку зі сплати аліментів. Поряд з цим, суд зазначає, що наявність заборгованості зі сплати аліментів, не є достатнім доказом свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Як вже судом зазначалось, у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Суд зазначає, що за загальним правилом доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Однак, позивачкою не надано до суду належних доказів на підтвердження безпосереднього умисного ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. Разом з тим, судом враховується, що відповідач під час розгляду справи зазначав про бажання і намір виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, одночасно посилаючись на наявність перешкод в цьому з боку матері дитини. Додатково судом встановлено, що у період часу з 16.02.2024 року по 08.09.2025 року відносно відповідача, який є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , були вжиті заходи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та під цілодобовим домашнім арештом за адресою: [ADDRESS] , що на думку суду безпосередньо свідчить про наявність об`єктивних підстав, які зумовлювали неможливість відповідача з`являтись до малолітнього сина та ускладнює виконувати свої батьківські обов`язки. Разом з тим, приймаючи зазначені обставини, суд зазначає, що відповідачем також не надано належних доказів на підтвердження того, що ним здійснювались усі можливі дії з виконанням відповідних обов`язків відносно сина, у тому числі цікавлення долею і розвитком дитини, прийняття участі у вихованні у дистанційному режимі, вчинення дій з метою захисту своїх прав та врегулювання питання його участі у вихованні та спілкуванні з сином. З приводу поданого до суду висновку Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради від 11.09.2025 року за №01-21/523 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. Як вбачається, вказаний висновок не охоплює обставин, що у період часу з 16.02.2024 року по 08.09.2025 року відносно відповідача, який є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , були вжиті заходи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та під цілодобовим домашнім арештом за адресою: [ADDRESS] , а також не містить інформації, що під час розгляду відповідного питання [PERSON] сповіщався належним чином та була з`ясована його думку з приводу позбавлення батьківських прав відносно сина та обставин не належного виконання своїх батьківських обов`язків відносно нього. За наслідком чого, суд вважає вищевказаний висновок Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради від 11.09.2025 року за №01-21/523 не обґрунтованим, оскільки не охоплює усіх обставин спірних правовідносин, що має важливе значення і впливає на висновки. Висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав. Суд зазначає, що матеріали справи не містять виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Також матеріали справи не містять доказів, що з боку відповідача вчинялись будь-які неправомірні дії відносно колишньої дружини та малолітнього сина, у тому числі вчинення домашнього насильства, тощо. Водночас із матеріалів справи вбачається, що відповідач дійсно не належним чином здійснював виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, разом з тим, його поведінка загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Враховуючи вік дитини та життєву ситуацію в якій опинилися сторони, не може виправдовувати позбавленням її батьківських прав, оскільки на думку суду таку ситуацію можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів, ніж позбавлення батьківських прав. За наслідком чого, суд вважає станом на час розгляду справи недостатніми підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Проте встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідний висновок суду щодо застосування попередження відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 04.12.2024 року по справі №133/747/23. Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21). Також приймаючи доводи відповідача про неможливість прийняття участі у вихованні дитини з підстав дій позивача, з урахуванням встановлених в цій справі обставин, виходячи як з найкращих інтересів малолітньої дитини, суд вважає за необхідне покласти на Відповідача обов`язок надати до суду протягом шести місяців, з дня набрання цим рішенням суду законної сили, докази на підтвердження вчинених ним дій з врегулювання питання визначення його участі вихованні та спілкуванні з дитиною, в передбачений законом спосіб. Суд зазначає, що у відповідності до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Статтею 158 СК України передбачено вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, згідно з чим, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. (ч.1 ст. 159 СК України). Ухвалюючи рішення суду, суд керується статтею 263 ЦПК України, згідно з якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд діючи в інтересах дитини вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням відмову у задоволенні позову, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою до відшкодування не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed