Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

В листопаді 2025 року заявники звернулись до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій просять суд встановити юридичний факт, що громадянка Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] та громадянин Федеративної Республіки [PERSON] є відповідно матір`ю та батьком дитини, хлопчика [PERSON] , який народився [INFO] в місті Києві, про що 09.07.2025 року складено відповідний актовий запис № 1618. В обґрунтування заяви, вказують, що вони є громадянами Федеративної Республіки Німеччина та перебувають в зареєстровану шлюбі з 2016 року. В результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства [INFO] у подружжя народилась дитина, хлопчик [PERSON] . Діти були народжені сурогатною матір`ю громадянкою України, [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в результаті технологій відповідно до вимог Наказу МОЗ України № 787 від 09.09.2013 р. «Про затвердження Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні», а реєстрація факту народження дітей була здійснена згідно з п.11 глави 1 розділу ІІІ Наказу Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 р. На підставі повного витягу з реєстру актів цивільного стану № 00052303335 від 09.07.2025 р. встановлено, що підставою для запису [PERSON] та [PERSON] батьками дитини стали довідка про генетичні спорідненість батьків (матері чи батька) з плодом № 840 від 03.07.2025 р., що видана ТОВ «Родинне джерело» м. Київ та заява сурогатної матері від 04.07.2025 р. про дачу згоди на запис батьками дитини, хлопчика, на ім`я [PERSON] , громадян [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. за реєстраційним номером № 2406. Оскільки факт народження дітей внаслідок застосування допоміжних репродуктивних технологій та записи в реєстрі актів цивільного стану [PERSON] матір`ю та [PERSON] батьком дитини були вчинені відповідно до вимог законодавства України, зокрема ч. 2 ст. 123 СК України, тому відсутні будь які підстави ставити під сумнів факт родинних відносин між батьками та дітьми, а відповідно і правомірність таких актових записів. Проте, правом Федеративної Республіки Німеччина, громадянами якої є подружжя, сурогатне материнство заборонене, і в якості матері відповідно до параграфу1591 Цивільного кодексу ФРН визнається лише жінка, яка народила дитину (сурогатна матір). Відповідно до 1 параграфу 108 Закону ФРН « Про порядок розгляду сімейних справ та справ добровільної підсудності» за винятком рішень у справах про шлюб, рішення, прийняті за кордоном, визнаються без особливого провадження. Верховний суд ФРН у справі ХІІ ZB320/17 від 20 березня 2019 р., предметом розгляду якої було питання запису матір`ю в ФРН саме особи, яка була вже записана такою у свідоцтві про народження в Україні відповідно до українського права, в своїй постанові зробив такий висновок: «Запис в українському реєстрі про народження, а також видане на його підставі свідоцтво про народження, не є рішенням, яке може бути визнаним в розмінні ч. 1 параграфу 108 Закону про провадження у справах сім`ї та з питань добровільної підсудності». Відмова органів ФРН у визнанні факту реєстрації заявників батьками дітей порушує їх права та права дітей, оскільки зі статусом батьків пов`язані усі їх права та обов`язки щодо дітей, зокрема матеріального забезпечення та піклування, які вони набули згідно законодавства України. Рішення суду України про встановлення юридичного факту батьківства заявників щодо їх дітей є єдиним документом, який необхідний для оформлення батьківських прав на території ФРН, тому у розмінні п. 2 ч. 1 ст. 318 ЦПК України, встановлення цього факту іншими засобами є неможливим з огляду на вищевказані джерела права. Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, пояснень щодо заяви суду не надавали. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Заявники [PERSON] та [PERSON] , є громадянами Федеративної Республіки Німеччина та перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13.10.2016 року (а. с. 11-36). В результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства [INFO] у подружжя народилася дитина, хлопчик [PERSON] . Дитина була народжена сурогатною матір`ю - громадянкою України, [PERSON] , [INFO] , а реєстрація факту народження дітей здійснена згідно з п. 11 глави 1 розділу III Наказу Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 р. На підставі повного витягу з реєстру актів цивільного стану № 00055473823 від 20.12.2025 р. встановлено, що згідно медичного висновку про народження № 1234-С9К-459-5АКМ від 01 липня 2025 року про народження виданого Комунальним некомерційним підприємством « Перинатальний центр м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), дитина [PERSON] , [INFO] , народжена сурогатною матір`ю - громадянкою України, [PERSON] ; підставою для запису [PERSON] та [PERSON] , батьками дитини стали довідки про генетичну спорідненість батьків (матері чи батька) з плодом №840 від 03.07.2025 року, що видана ТОВ « Родинне джерело» м. Київ, заява сурогатної матері від 04.07.2025 р. про дачу згоди на запис батьками дитини, хлопчика [PERSON] , громадян ФРН [PERSON] та [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. та зареєстрованої в реєстрі за № 2406 (а. с. 37-57). Тобто всі умови для реєстрації дітей, народжених шляхом застосування Допоміжних репродуктивних технологій у вигляді сурогатного материнства, дотримано та виконано в повному обсязі, що підтверджується зазначеними дослідженими письмовими доказами. Звернення заявників з даною заявою до суду обумовлене спеціальним для Федеративної Республіки Німеччина порядком реєстрації батьківства щодо дітей, народжених шляхом сурогатного материнства за кордоном. Правом Федеративної Республіки Німеччина сурогатне материнство заборонене, і в якості матері відповідно до параграфу 1591 Цивільного кодексу ФРН визнається лише жінка, яка народила дитину (сурогатна матір). Верховний федеральний суд ФРН у справі ХІІ ZB 320/17 від 20.03.2019 року, предметом розгляду у якій було питання запису матір`ю в Німеччині саме особи, яка була записана такою у свідоцтві про народження в Україні відповідно до українського права, зробив такий висновок: «Запис в українському реєстрі про народження, а також видане на його підставі свідоцтво про народження, не є рішенням, яке може бути визнаним в розумінні частини 1 параграфу 108 Закону про провадження у справах сім`ї та з питань добровільної підсудності». Відповідно до ч. 1 параграфу 108 («Визнання іноземних рішень») Закону ФРН «Про порядок розгляду сімейних справ та справ добровільної підсудності» за винятком рішень у справах про шлюб, рішення, прийняті за кордоном визнаються без особливого провадження. Таким чином, відповідно до законодавства ФРН, для оформлення батьківських прав заявників щодо їх дітей з урахуванням забезпечення як найкращих інтересів дітей, необхідно рішення компетентного суду України, яке б встановлювало юридичний факт батьківства заявників щодо їх дітей. Рішення суду України про встановлення юридичного факту батьківства заявників щодо їх дітей є єдиним документом, який необхідний для оформлення батьківських прав на території ФРН, тому, у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 318 ЦПК України, встановлення цього факту іншими засобами є неможливим з огляду на вищевказані джерела права. Наявність такого рішення забезпечуватиме права заявників та дітей, зокрема матеріального забезпечення та піклування, а також права на повагу до сімейного життя, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Заява подана з метою охорони прав подружжя та дітей на повагу до приватного та сімейного життя, а також, з метою створення умов для здійснення подружжям особистих немайнових прав щодо дітей в країні їх громадянства та постійного проживання. Відповідно до норм права ФРН громадянка ФРН (генетична матір) не може вважатись законною матір`ю дитини, матір`ю може бути лише жінка, зокрема, сурогатна мати, яка народила дитину. Хоча материнство після народження сурогатною матір`ю відхиляється від німецького положення про материнство згідно законодавства ФРН, таке материнство допустиме при наявності позитивного рішення іноземного (у даному випадку українського) суду з цього питання. Визнання іноземним (у даному випадку українським) судом батьківства громадян ФРН, які бажають стати батьками, має принципове значення для охорони інтересів дітей. Без такого рішення батьківські права осіб, не будуть визнані у ФРН. Таким чином, здійснені в Україні актові записи про батьків в реєстрі актів цивільного стану громадян та видані на цій підставі свідоцтва про народження дітей не визнаються в Німеччині як рішення (акт) компетентного органу України, зокрема, не визнаються і свідоцтва про народження, в яких батьками народжених в Україні (шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій - методом сурогатного материнства) дитини, хлопчика - [PERSON] , записані заявники по справі. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За п. 1 ст. 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникам для реалізації своїх прав. Згідно із ст. 496 ЦПК України іноземці та інші іноземні особи, мають право звертатись до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересі. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та Законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу положень ч. 2 ст. 123 Сімейного кодексу України у разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Таким чином, невизнання факту реєстрації матір`ю дитини в Україні Верховним судом ФРН обґрунтовується тим, що така реєстрація підтверджується не рішенням суду, а рішенням українського органу реєстрації актів цивільного стану, яке не відповідає змісту ч. 1 § 108 Закону «Про порядок розгляду сімейних справ та справ добровільної підсудності». Вказані вище норми права Німеччини та висновок з рішення Верховного суду ФРН були отримані з офіційних джерел, а саме сайтів міністерства Юстиції і захисту споживачів ФРН та реєстру рішень Федерального Верховного суду ФРН, які є доступними джерелами права, український переклад яких посвідчений у встановленому законом порядку. Наданими документами підтверджується, що зроблені в Україні актові записи про матір та батька в реєстрі актів цивільного стану громадян, та видані на цій підставі свідоцтва про народження дітей не визнаються в Німеччині як рішення компетентного органу України. Отже, здійснені в Україні актові записи про батьків в реєстрі актів цивільного стану громадян, та видані на цій підставі свідоцтва про народження дітей не визнаються в Німеччині як рішення (акт) компетентного органу України, зокрема не визнаються і свідоцтва про народження, в якому батьками народжених в Україні дітей записані заявники. Згідно змісту висновку, викладеного у рішенні Верховного суду ФРН XII ZB 320/17 від 20.03.2019 р., таке невизнання свідоцтва про народження може бути усунено шляхом встановлення факту родинних відносин в суді України за місцем народження дитини з винесенням відповідного судового рішення. За ч. 3. ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. В силу приписів статті 4 вказаного Закону право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Статтею 65 цього Закону передбачено, що встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження. Відповідно до ст. 16 даного Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. За ст. 123 Сімейного Кодексу України, у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям (чоловіком та жінкою) в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. Згідно п. 11 глави 1 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, у разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, а також довідка про генетичну спорідненість батьків /матері чи батька/ з плодом. При цьому в графі "Для відміток" актового запису про народження робиться один з таких записів: "Матір`ю дитини, яка ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними заяви про згоду на запис подружжя батьками дитини, є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)" або " Матір`ю дитини згідно з медичним свідоцтвом про народження є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)", а також зазначаються найменування закладу (установи), що видав (ла) довідку, дата її видачі та номер, дані нотаріуса (прізвище та ініціали, нотаріальний округ чи державна нотаріальна контора), дата та за яким реєстровим номером засвідчено справжність підпису жінки на заяві про її згоду на запис подружжя батьками дитини. У рішеннях від 26 червня 2014 року у справі «Меннессон проти Франції» скарга №65192/11 та у справі «Лабассе проти Франції» скарга №65941/11, Європейський суд з прав людини зазначив, що кожна країна має право заборонити сурогатне материнство на її території. Однак Суд також визначив, що заборона сурогатного материнства не може впливати на дітей, народжених у такий спосіб за кордоном. У цьому контексті Суд висловив позицію, що країни, де сурогатне материнство заборонене, повинні визнати родинний зв`язок між дітьми, народженими від сурогатної матері за кордоном, та їхніми біологічними батьками, інакше буде мати місце порушення прав дітей на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку із викладеним, для необхідності захисту інтересів дітей та їх батьків, суд вважає за необхідне задовольнити заяву і встановити факт, що громадяни ФРН [PERSON] та [PERSON] є відповідно батьком та матір`ю дитини, хлопчика [PERSON] , який народився [INFO] в м. Києві (держава Україна) шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заяву про встановлення факту родинних відносин слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі залишити за заявниками.

Outcome: approved