Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт належності йому правовстановлюючого документа, а саме договору-купівлі продажу квартири від 02.10.2000, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Коваленко В.В. за реєстраційним № 3447. Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 10 жовтня 2025 року № 81267103 заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відмову мотивовано розбіжностями у написанні прізвища заявника: у паспорті « [PERSON] », у договорі купівлі-продажу та довідці бюро технічної інвентаризації « [PERSON] ». Заявник вказує, що квартира була придбана ним у неповнолітньому віці за згодою матері. Під час посвідчення договору нотаріусом спочатку помилково вказано прізвище матері « [PERSON] », згодом виправлено на « [PERSON] », що не відповідає сучасній транслітерації з російської мови на українську (« [PERSON] », як у паспорті). Розбіжності виникли через різні правила транслітерації та практику написання прізвищ у різні роки. Встановлення факту належності договору необхідне для державної реєстрації права власності. Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявник у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, у заяві просив розглядати справу за його відсутності. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що прізвище заявника у паспорті громадянина України зазначено як « [PERSON] ». У договорі купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2000 року, посвідченому приватним нотаріусом Коваленко В.В. за реєстровим № 3447, та у довідці бюро технічної інвентаризації прізвище зазначено як « [PERSON] ». У договорі вказано покупцем [PERSON] , [INFO] , який діяв за згодою матері [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження заявника, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] власником зазначено [PERSON] , [INFO] . Таким чином у суду не виникло сумнівів, що заявник [PERSON] дійсно є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2000. Отже, правовстановлюючий документ належить [PERSON] . Встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно для реєстрації права власності на квартиру та породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, вимога не пов`язана з вирішенням спору про право. За змістом ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31. 03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Враховуючи вищевикладене та те, що встановлення факту, про який просить заявник, породжує юридичні наслідки, а саме його підтвердження необхідне для подальшого розпорядження своїми правами як власника майна, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення і дана вимога не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, суд вважає за необхідне заяву задовольнити.

Outcome: approved