Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду системою «електронний суд» із даним позовом, в якому вказав, що 07.10.2020 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 155425-ДН1-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комунікацію». ТОВ «Бізнес Позика» 07.10.2020 направлено [PERSON] пропозиці. (оферту) укласти кредит № 155425-ДН1-001 про надання кредиту визначених умовою оферти, яку останній прийняв. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G6905 на номер телефону [NUMBER] , що зазначено позичальником у своїй анкеті. Відповідно до умов договору Позичальник надав грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] . У зв`язку з тим, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором у Боржника станом на 15.05.2025 року утворилась заборгованість за Договором № 155425-ДНІ-001 в розмірі 27 815,48 грн., що складається з : суми прострочених платежів по тілу кредиту - 12 000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах - 15 815,48 грн. Ухвалою суду від 20 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом стороні та витребувано докази за клопотанням представника позивача. 02 липня 2025 року на ухвалу суду надано відповідь з АТ «Оксі Банк, в якій суд повідомили , що банківська картка № [NUMBER] не належить [PERSON] , [PERSON] не є клієнтом АТ «Оксі Банк». (а.с.75,98). Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази у справі, а саме інформацію з АТ «Оксі Банк» , ПАТ «Акціонерне товариство «Укргазбанк», АТ «Таскомбанк». 24 листопада 2025 року на ухвалу суду надійшла відповідь з АТ «Оксі Банк» в якій зазначено , що банківська картка № [NUMBER] не належить [PERSON] , банківська картка № [NUMBER] належить [PERSON] . 24 листопада 2025 року на ухвалу суду надійшла відповідь з АТ «Таскомбанк» відповідно до якої запитувана карта не належть АТ «Таскомбанк» 29 грудня 2025 року на ухвалу суду надійшла відповідь з АТ «Оксі Банк» в якій зазначено , що банківська картка [NUMBER] - була випущена на [PERSON] , яка не є строною вказаного судового спору. 29 грудня 2025 року на ухвалу суду надійшла відповідь з АБ «УКргазбанк» карта № [NUMBER] не імітувалась. 12 грудня 2025 представником позивача надано додаткові пояснення по справі, відповідно до яких останній просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з вразуванням позицій Апеляційних судів та Верховного суду. 08 січня 2026 року представник позивача правом пристуності не скориствася, відповідно до прохальної частини додаткових пояснень від 12.12.2025 просить суд розглянути справу за відсутності предстанвика позивача. Відповідач будучи повідомленим про дату та час розгляду справи, правом присутності не скористався , відзив не надавав. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, заочно у відповідності до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, проти чого позивач не заперечує. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07.10.2020 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 155425-ДН1-001. За даним договором надано кредит у розмірі 12 000,00 грн у безготівковій формі на реквізити платіжної карти, вказаної клієнтом, № [NUMBER], строком кредитування 16 тижнів. Даний договір підписано позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора електронним підписом «G6905»; зазначено номер мобільного телефону позичальника [NUMBER] . 07.10.2020 року ТОВ «Бізнес Позика» перераховано кошти у розмірі 12 000,00 грн . на платіжну карту [NUMBER] . Відомості про володільця цієї картки відсутні. Згідно відповіді АТ «Оксі Банк» банківська картка № [NUMBER] не належить [PERSON] , банківська картка № [NUMBER] належить [PERSON] » Згідно відповіді АБ «УКргазбанк» карта № [NUMBER] не імітувалась. Згідно відповіді АТ «Таскомбанк карта № [NUMBER] не імітувалась Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частинах першій та другій ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст. 642 ЦК України). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. З наданих позивачем документів вбачається, що кредитний договір між первісними кредитором ТОВ «Бізнес Позика » та позичальником укладався у електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора на телефонний номер [NUMBER] де було обумовлено отримання кредиту на банківську карту № [NUMBER] . При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме [PERSON] належать номер телефону [NUMBER] та банківська карта № [NUMBER] . Згідно відповіді АТ «Оксі банк» [PERSON] взагалі не обслуговувалася у даному банку, отже не міг отримати на вказану карту кредитні кошти. Тобто суд із наявних у справі доказів не може встановити, що саме [PERSON] , а не інші особа, підписувала за допомогою одноразового ідентифікатора у електронному вигляді кредитний договір. Окрім того, АТ «Оксі Банк» вказано, що власником карти № [NUMBER] є [PERSON] . Позивачем не надано доказів що після направлення ТОВ «Бізнес Позика » грошових кошті 12 0000 грн, взагалі ці кошти були зараховані на банківську карту, а не повернуті назад до ТОВ «Бізнес Позика». Суд на підставі відповідей АТ «Оксі Банк» робить висновок, що банківська карта № [NUMBER] на ім`я відповідача [PERSON] взагалі не емітувалася. З цього слідує, що відповідач не міг отримати кредитні кошти на вказану кредитну карту, яка зазначена у кредитному договорі та довідці про перерахування коштів. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Таким чином, подані позивачем докази щодо заборгованості (серед іншого й довідка про перерахування коштів), не є підтвердженням виконаних банківських операцій. З поданих до суду доказів неможливо встановити взагалі факт укладення кредитного договору беззаперечно із відповідачем [PERSON] . Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 №578/5до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Отже, надана позивачем довідка про перерахування коштів (без відповідного документу про успішне зарахування грошових коштів), розрахунок боргу не є доказом розміру боргу, який позивач просить стягнути, оскільки позивачем не доведено отримання кредитних коштів, а також розмір і складові дійсної заборгованості за вказаним кредитним договором. З огляду на наведене суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог. Зважаючи на результат вирішення спору, відповідно до ст.144 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed