Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій просить в порядку визнання права на частку в праві спільної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначено, що 15 листопада 2003 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 08 жовтня 2014 року заочним рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними був розірваний. 25 лютого 2008 року [PERSON] в інтересах сім`ї (подружжя) та за спільні кошти подружжя, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сухопаровою С.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 632. Тож зазначена квартира належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. З моменту припинення шлюбних відносин (розірвання шлюбу) до липня 2025 року дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання його права власності на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна [PERSON] не вживала. Але в серпні 2025 року, в особистій розмові, [PERSON] повідомила йому, що з її точки зору він не має прав на квартиру, тому вважає, що строк позовної давності для подання даного позову ним не пропущений. Сума судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, складається з: сплаченого судового збору в розмірі 4003 грн., сплачених витрат на професійну правову допомогу в розмірі 8000 грн. та витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2500 грн. за участь адвоката в одному судовому засіданні, які позивач очікує понести. 23 вересня 2025 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 10 жовтня 2026 року від представника відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, у якому він зазначив, що відповідачкою [PERSON] не визнаються позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачкою визнається право позивача отримати у власність 1/2 частку спірної квартири, тобто нею визнається за позивачем право на 1/2 частку квартири, але не визнається порядок, за яким позивач намагається це право отримати, а саме: шляхом подання позову (який є передчасним та безпідставним), а не в позасудовому порядку. [PERSON] ніколи не ставила під сумнів ту обставину, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності її та позивача, оскільки була придбана в період перебування їх у шлюбі, у зв`язку з чим вона та позивач мають рівні права щодо даного об`єкту нерухомості, тобто кожен з них має право на 1/2 частку в цьому об`єкті. Та обставина, що [PERSON] визнавалося, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін також вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 25 лютого 2008 року, в п. 1.4 якого зазначено, що вказана квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність з чоловіком, [PERSON] , згода якого на укладення цього договору підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій нотаріально засвідчено. Окремо звертає увагу суду на те, що позивач фактично був учасником укладення договору купівлі-продажу, оскільки давав свою згоду на те, щоб квартира була зареєстрована на його на той час дружину - [PERSON] , і жодним чином не заперечував щодо цієї обставини та не висував вимоги про те, щоб квартира була передана у спільну часткову власність або щоб він також був безпосереднім покупцем і був вказаний в договорі як покупець. Натомість, на теперішній час, позивач несподівано для відповідачки вирішив фактично поділити квартиру, змінивши її правовий режим зі спільної сумісної власності на спільну часткову. Відповідачка ніколи не заперечувала і не заперечує на теперішній час ту обставину, що їй та позивачу в квартирі належать рівні права і позивач фактично має право на 1/2 частку цієї квартири, і в разі поділу квартири він має право на отримання такої частки у власність. [PERSON] категорично заперечує та не визнає посилання в позові на те, що, нібито, в серпні 2025 року в особистій розмові з позивачем вона повідомила останньому, що з її точки зору він не має прав на квартиру. [PERSON] наполягає на тому, що такої розмови між нею та позивачем не було і вона, вказану в позові точку зору щодо відсутності у позивача прав на квартиру, не виказувала. Поділ квартири цілком можливий в позасудовому порядку шляхом укладення відповідного нотаріально посвідченого договору. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності, є справою співвласників цього майна та їхнім бажанням звернутися до нотаріуса з метою укласти та посвідчити відповідний договір, а не справою суду, прямим обов`язком якого є захист прав та законних інтересів громадян і вирішення спору, а не поділ майна. [PERSON] наполягає на тому, що позивач ніколи не звертався до неї з пропозицією в позасудовому порядку укласти договір про поділ квартири по 1/2 частці кожному, а в разі, як щоб звернувся, то вона на таку пропозицію безумовно погодилася, у зв`язку з чим стверджувати, що питання про поділ квартири в даному випадку повинно вирішуватися в судовому порядку є безпідставним, оскільки жодних прав позивача щодо квартири [PERSON] не порушувала, як і не заперечувала їх існування, і порушувати або не визнавати наміру не мала, у зв`язку з чим звернення до суду є не тільки необгрунтованим, а також і шкідливим для відповідачки та таким, що безпідставно зачіпає її матеріальні права, оскільки без жодних підстав вимушує її покращувати матеріальне становище адвоката - представника позивача шляхом оплати його правничих послуг, розмір яких є занадто великим та неспівставним з наданими послугами (як за складання та подання позову, так і за участь в одному судовому засіданні), та сплачувати судовий збір. За таких обставин позивач фактично за рахунок [PERSON] та безпідставно використовуючи в своїх інтересах судову владу, вирішує своє особисте питання щодо визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири, при тому, що відповідачка ніколи це право не оспорювала. Оскільки будь-яке право позивача або його законний інтерес відповідачем не порушені, то в задоволені позову [PERSON] необхідно відмовити. Разом з тим, якщо суд не прийме до уваги викладені в даному відзиві вимоги, і прийде до висновку про необхідність задоволення позову, то в такому разі усі судові витрати необхідно покласти на позивача, щоб не допустити безпідставного погіршення матеріального становища відповідачки, але сторона відповідача вважає, що справедливою та законною буде саме відмова в задоволені позову, з огляду на відсутність зі сторони відповідачки порушення, невизнання або оспорювання прав та законних інтересів позивача. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 5000 грн. за надання правничої допомоги. [PERSON] не заперечує проти розгляду справи за її та її представника відсутності, оскільки усі необхідні аргументи сторони відповідача викладені в даному відзиві. 25 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у справі. Представниця позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Враховуючи позицію сторін, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін та їх представників за наявними матеріалами справи. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що сторони знаходились у шлюбі з 15 листопада 2003 року по 08 жовтня 2014 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями рішень у справах № 196/1214/14-ц від 08 жовтня 2014 року та № 196/1215/14-ц від 08 жовтня 2014 року (а.с. 16-19). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час знаходження у шлюбі сторонами 25 лютого 2008 року за договором купівлі продажу була придбана квартира, загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за відповідачкою, що підтверджується інформаційною довідкою № 437309588 від 29 липня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 20). Квартира за адресою: [ADDRESS] , була набута відповідачкою у спільну сумісну власність з позивачем, згода якого на укладання договору від 25 лютого 2008 року була підтверджена відповідною заявою, справжність підпису позивача на якій 25 лютого 2008 року було засвідчено [PERSON] , п/н ДМНО, за реєстровим номером 627, що підтверджується копією договору купівлі-продажу кварти (а.с. 31) та визнано відповідачкою. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до позиції Верховного суду України, викладеної у постанові у справі 595/324/17 від 12 червня 2019 року, при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Враховуючи, що позивачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт набуття квартири за адресою: [ADDRESS] , у період шлюбу з відповідачкою, а також належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, виходячи з рівності часток подружжя у об`єкті спільної сумісної власності, а також того, що спосіб захисту своїх майнових прав, обраний позивачем, у вигляді визнання права на 1/2 частку в праві спільної власності на квартиру, є належним та ефективним, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 10500 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п. 1 ч. 3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до пунктів 1,2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial