Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 6994542 від 14 квітня 2024 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (первісний кредитор) та [PERSON] , в розмірі 59 437,07 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 14 272,00 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків - 38 865,07 грн., неустойка (штраф) - 6 300,00 грн. Також позивач просив стягнути судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 квітня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 6994542 на суму 15 000,00 грн. зі строком кредитування 360 днів, комісією за надання кредиту 0,00 грн., процентами за користування кредитом за зниженою ставкою 3,65 % річних протягом першого розрахункового періоду та стандартною ставкою 876,00 % річних протягом решти строку. Кредит надано безготівково на рахунок відповідача. 24 вересня 2024 року права вимоги за договором відступлено позивачеві на підставі договору відступлення прав вимоги № 110-МЛ. Відповідач порушив умови договору, не повернувши кредит та не сплативши відсотки в строки, передбачені графіком платежів, що призвело до виникнення заборгованості. Позивач надіслав відповідачеві претензію про погашення заборгованості від 12 серпня 2025 року, яка залишилася без задоволення. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, електронний кабінет в ЄСІТС відсутній. Позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення. Судом встановлено, що відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи відсутність відзиву відповідача, його неявку в судове засідання без поважних причин та згоду позивача на винесення заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 14 квітня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 6994542 в електронній формі шляхом реєстрації відповідача в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця, верифікації банківської карти, електронної ідентифікації через особистий кабінет та підписання одноразовим ідентифікатором, надісланим на мобільний телефон відповідача. Згідно з договором, відповідачеві надано кредит у сумі 15 000,00 грн. на строк 360 днів з датою остаточного погашення 09 квітня 2025 року. Комісія за надання кредиту - 0,00 грн., проценти за користування кредитом: 3,65 % річних протягом першого розрахункового періоду та 876,00 % річних (стандартна ставка) протягом решти строку. Загальні витрати за кредитом - 93 897,00 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту - 108 897,00 грн., денна процентна ставка - 1,74 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка - 15 428,68 % річних. Кредит надано безготівково на рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням. Судом встановлено, що 24 вересня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 110-МЛ, за яким права вимоги за кредитним договором № 6994542 відступлено позивачеві, що підтверджується копією договору, витягом з реєстру боржників та актом приймання-передачі реєстру боржників. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги. Заміна кредитора допускається без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, що передбачено ч. 1 ст. 516 ЦК України. Ця норма застосовується, оскільки відступлення прав вимоги є законним способом заміни кредитора, що не порушує права боржника, а в даному випадку відповідач не надав доказів наявності заборони на таке відступлення в договорі. Суд приходить до висновку, що відступлення прав вимоги відбулося відповідно до умов кредитного договору (п. 3.2.6) та чинного законодавства, отже, позивач набув статусу нового кредитора та має право вимоги до відповідача. Судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків у строки, передбачені графіком платежів (додаток № 1 до договору), що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Згідно з випискою з особового рахунку боржника станом на 20 серпня 2025 року заборгованість становить 59 437,07 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 14 272,00 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 38 865,07 грн., неустойка - 6 300,00 грн. Факт невиконання зобов`язань підтверджується копією відомостей про щоденні нарахування та погашення, випискою з особового рахунку, претензією позивача від 12 серпня 2025 року, яка залишилася без відповіді. Проаналізувавши докази, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладено відповідно до вимог ст. 207 ЦК України (правочин у письмовій формі, в тому числі електронній), ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію» (укладення шляхом оферти та акцепту з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором) та ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» (укладення в електронній формі). Ці норми застосовуються, оскільки вони регулюють форму та порядок укладення договорів у сфері споживчого кредитування, забезпечуючи захист прав споживачів та дійсність електронних правочинів. Докази укладення договору (копія договору з додатками, довідка про ідентифікацію, анкета-заява, платіжне доручення) є належними та допустимими відповідно ст. 76, 77 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти, що підтверджується платіжним дорученням, отже, договір набув чинності (п. 7.1 договору). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту - 14 272,00 грн. та відсотками - 38 865,07 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню відповідно до ст. 1054 ЦК України (за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти), ст. 526 ЦК України (зобов`язання має виконуватися належним чином) та ст. 611 ЦК України (порушення зобов`язання тягне відповідальність). Ці норми застосовуються, оскільки вони встановлюють основні принципи виконання зобов`язань за кредитними договорами, а в даному випадку порушення відповідачем строків платежів доведено наданими доказами, що призвело до виникнення права кредитора на стягнення заборгованості. Щодо вимоги про стягнення неустойки в розмірі 6 300,00 грн., судом встановлено, що відповідно до п. 4.1 договору штраф становить 700,00 грн. за кожне порушення, якщо прострочення триває понад 6 днів. Неустойка нарахована на підставі ст. 549 ЦК України (неустойка як цивільно-правова відповідальність). Ця норма застосовується, оскільки неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язань, передбаченим договором, і її розмір не перевищує розумних меж, враховуючи суму кредиту та тривалість прострочення. Суд відхиляє можливі аргументи відповідача про те, що договір не укладений або неустойка надмірна, оскільки відсутність відзиву та доказів з боку відповідача не спростовує дійсність договору, а розмір неустойки пропорційний збиткам кредитора, що випливає з практики застосування ст. 551 ЦК України (розмір неустойки може бути зменшений лише за наявності підстав, яких у справі не встановлено). Враховуючи викладене, вимога про стягнення неустойки підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд застосовує практику Великої Палати Верховного Суду: у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23) вказано, що неустойка стягується в повному розмірі, якщо вона не перевищує збитків та відповідає принципам справедливості, без зменшення за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України. Аналогічно, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) вказано, що після спливу строку кредитування нарахування неустойки продовжується, якщо договір передбачає таку відповідальність, що застосовується для захисту інтересів кредитора. Проаналізувавши кожен доказ окремо: копія кредитного договору з додатками є належним, оскільки містить електронний підпис та відповідає ст. 207 ЦК України; довідка про ідентифікацію підтверджує особу відповідача; платіжне доручення доводить надання коштів; договір відступлення прав вимоги та витяг з реєстру боржників підтверджують статус позивача як нового кредитора; виписка з особового рахунку та відомості про нарахування є розрахунковими документами, що доводять суму заборгованості; претензія позивача свідчить про спробу досудового врегулювання. Судом встановлено, що докази є допустимими, належними та достатніми для підтвердження фактів укладення договору, надання кредиту та невиконання зобов`язань відповідно до ст. 76-81 ЦПК України. Відсутність заперечень відповідача не спростовує цих фактів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо витрат: судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. стягується з відповідача (ст. 141 ЦПК України); витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. є обґрунтованими, оскільки підтверджені договором № 0107 від 01 липня 2025 року, актом № Д/1549 від 20 серпня 2025 року та детальним описом послуг, отже, стягуються в повному обсязі.

Outcome: approved