Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

27 травня 2025 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог, [PERSON] , [PERSON] посилаються на те, що 25 листопада 2011 року між ними, з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого Відповідач продала, а позивачі придбали домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25 листопада 2011 року вказаний договір серії ВРН № 473683,473684 посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговською О.В. за р. № 1268. Право приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказане домоволодіння зареєстровано 19 грудня 2011 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване, реєстраційний номер майна: 35110019. Нажаль, оригінали правовстановлюючих документів щодо придбання домоволодіння були втрачені, можливості поновити їх не має. Заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року у справі 183/5228/25 за позивачами [PERSON] , [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 21 серпня 2025 року. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Таким чином в 2011 році позивачі, на підставі ч.1 ст. 120 ЗК України набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0776 га., реєстраційний номер: 617986244129, кадастровий номер: 4412900000:06:014:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності виникло 07 квітня 2015 року на підставі Рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року. Державний реєстратор: Велігура Сергій Юрійович, Сєвєродонецьке міське управління юстиції, Луганська область. 07 квітня 2015 року право власності на земельну ділянку було зареєстровано в Реєстраційній службі Сєвєродонецького міського управління юстиції. 15 квітня 2015 року видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року. Позивачі придбали вказаний об`єкт нерухомості під час шлюбу, тобто правовий режим власності: спільна сумісна власність подружжя без виділення часток. 24 лютого 2022 року російською федерацією розпочато повномасштабну активну фазу збройної агресії (війни) проти України у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією в Україні введено воєнний стан, який триває до цього часу. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Сєвєродонецької (Сіверськодонецької) міської територіальної громади Луганської області з 25 червня 2022 року є тимчасово окупованою територією. Земельна ділянка знаходиться на тимчасово окупованій території. Нажаль, в ході бойових дій правовстановлюючі документи (як оригінали, так і копії) були втрачені. З метою з`ясування можливості отримання дублікатів правовстановлюючих документів 25 березня 2025 року до Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції був направлений адвокатській запит, в якому, зокрема, ставилося питання щодо передачі (збереження) архіву Сєвєродонецького міського управління юстиції. Так, з відповіді на адвокатський запит від 31 березня 2025 року № 10697/11832-26-25/15.1 вбачається, що орган наразі припинив свою діяльність, відомості щодо стану збереження архіву відсутні. Поновити правовстановлюючий документ шляхом отримання у нотаріуса дублікату договору купівлі-продажу позивачі не мають можливості, оскільки нотаріус припинив свою діяльність, а також припинило свою діяльність Сєвєродонецьке міське управління юстиції, де зберігався нотаріальний архів, який не був вивезений з тимчасово окупованої території для зберігання на підконтрольній державі Україна території. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] , [PERSON] просили суд: -визнати за ними, [PERSON] , [PERSON] ,право спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0776 га., кадастровий номер 4412900000:06:014:0022, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . . 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. Відповідач Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області не звертався до суду з відзивом на позов. 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 27 травня 2025 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 30 травня 2025 року позовну заяву було залишено без руху, позивачам надано строк для усунення її недоліків. 04 червня 2025 року на виконання даної ухвали позивачі звернулися до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунули недоліки первісної. Ухвалою суду від 05 червня 2025року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 вересня 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Згідно Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1136-р Сєвєродонецьку районну державну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області було перейменовано на Сіверськодонецьку районну державну адміністрацію Сіверськодонецького району Луганської області. Таким чином, судом розглядались позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. 4.Судовий розгляд Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивачів, останній просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити позов, у разі повторної неявки представника відповідача у судове засідання не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 5.Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 25 листопада 2011 року між позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу серії ВРН № 473683, 473684, відповідно до якого [PERSON] продала, а позивачі купили домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговською О.В. за р. № 1268. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 417779677 від 13.03.2025 року також вбачається, що 19 грудня 2011 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснений реєстраційний запис № 35110019 про реєстрацію право приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді № 1438111 від 02 червня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] підставі договору купівлі-продажу серії ВРН № 473683, 473684, р.№ 1268 від 25 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В. На момент укладення договору позивачі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17 листопада 1978 року, про що складений відповідний актовий запис № 1317 від 17 листопада 1978 року. Після укладення шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Місце проживання сторін договору у місті Сіверськодонецьк(м. Сєвєродонецьк) Луганської області, що вбачається з копій паспортів позивачів та відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру. Встановлено, що заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року у справі 183/5228/25 за позивачами [PERSON] , [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 21 серпня 2025 року. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Встановлено, що позивачі в 2011 році на підставі ч.1 ст. 120 ЗК України набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0776 га., реєстраційний номер: 617986244129, кадастровий номер: 4412900000:06:014:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності виникло 07 квітня 2015 року на підставі Рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року. Державний реєстратор: Велігура Сергій Юрійович, Сєвєродонецьке міське управління юстиції, Луганська область. 07 квітня 2015 року право власності на земельну ділянку було зареєстровано в Реєстраційній службі Сєвєродонецького міського управління юстиції. 15 квітня 2015 року видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 417779677 від 13 березня 2025 року. Встановлено, що Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції за вих. № 10697/11832-26-25/15.1 від 31 березня 2025 року повідомлено, що приватний нотаріус Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговська О.В. припинила свою нотаріальну діяльність з 10 березня 2023 року, а документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса [PERSON] до Луганського обласного державного нотаріального архіву не передавались та не були вивезені з адрес розташування їх робочих місць, встановити їх місцезнаходження та стан збереження наразі неможливо. Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Згідно з вказаним Переліком на території Сєвєродонецька міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією, на якій у період з 24 лютого 2022 року по 25 червня 2022 року велися бойові дії. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.2 У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦПК України визначено, що, 1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ст. 319 ЦК України, 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 6.3 Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 355 ЦК України передбачено, що, 1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. 6.4. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що «з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Питання видачі дублікатів документів, посвідчених або виданих нотаріусами у разі їх втрати або зіпсування, врегульовано нормами статей 8,34,35,53 Закону України «Про нотаріат», глави 22 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Так, видача дубліката втраченого або зіпсованого нотаріально посвідченого документа здійснюється нотаріусами в державних нотаріальних архівах, а до передачі в архів видається нотаріусом за місцем його зберігання. 6.5 У відповідності до ст. 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно приписів ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у своїй прецедентній практиці неодноразово наголошує наступне. За змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів. Звернення з позовом про визнання права власності відповідно до ст.392 ЦК України можливе лише за умови, якщо особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах та відсутній інший, окрім зазначеного, шлях для відновлення порушеного права (постанова ВСУ від 23.12.2014 у справі № 5011-74/9393-2012). Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (постанова ВСУ від 30.09.2014 року у справі № 43/440-6/231). За змістом вказаної статті позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права (постанова КГС ВС від 02.05.2018 року у справі №914/904/17) Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне (постанови КГС ВС від 22.05.2018 року у справі №923/1283/16 та від 22.06.2018 року у справі №904/8186/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 344/16879/15-ц виснувала наступне. «Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів». Суд враховує зазначені правові висновків Верховного Суду та дійшов висновку про те, що при вирішенні цієї справи наявні усі елементи для застосування до правовідносин сторін положення статті 392 Цивільного кодексу України, адже: 1) позов пред`явлений зареєстрованими власниками майна до іншого зареєстрованого власника майна; 2) сторони не перебувають у зобов`язальних відносинах; 3) предметом спору є нерухоме майно, щодо якого втрачено правовстановлюючий документ; 4) відсутній інший, крім судового, спосіб для відновлення порушеного права. 7.Висновки суду. В судовому засідання встановлено, що 25 листопада 2011 року між позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу серії ВРН № 473683, 473684, відповідно до якого [PERSON] продала, а позивачі купили домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] .Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговською О.В. за р. № 1268. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 417779677 від 13.03.2025 року також вбачається, що 19 грудня 2011 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснений реєстраційний запис № 35110019 про реєстрацію право приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді № 1438111 від 02 червня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ВРН № 473683, 473684, р.№ 1268 від 25 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В. Встановлено, що заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року у справі 183/5228/25 за позивачами [PERSON] , [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 21 серпня 2025 року. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Встановлено, що позивачі в 2011 році на підставі ч.1 ст. 120 ЗК України набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0776 га., реєстраційний номер: 617986244129, кадастровий номер: 4412900000:06:014:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності виникло 07 квітня 2015 року на підставі Рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року. Державний реєстратор: Велігура Сергій Юрійович, Сєвєродонецьке міське управління юстиції, Луганська область. 07 квітня 2015 року право власності на земельну ділянку було зареєстровано в Реєстраційній службі Сєвєродонецького міського управління юстиції. 15 квітня 2015 року видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20659715 від 14 квітня 2015 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 417779677 від 13 березня 2025 року. Надані позивачами докази переконливо свідчать про те, що вони у встановленому законом порядку набули право власності на домоволодіння за нотаріально посвідченим договором та зареєстрували право власності. Договір купівлі-продажу є правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття позивачами права спільної сумісної власності на домоволодіння, а проживання позивачів на території, де велись бойові дії, на думку суду, переконливо свідчить про втрату правовстановлюючого документу. Питання видачі дублікатів документів, посвідчених або виданих нотаріусами у разі їх втрати або зіпсування, врегульовано нормами статей 8,34,35,53 Закону України «Про нотаріат», глави 22 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Так, видача дубліката втраченого або зіпсованого нотаріально посвідченого документа здійснюється нотаріусами в державних нотаріальних архівах, а до передачі в архів видається нотаріусом за місцем його зберігання. Судом встановлено, що отримання дублікату втраченого нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння у передбаченому законом порядку унеможливлено тим, що державні органи нотаріату не мають доступу до державного нотаріального архіву, який знаходиться на тимчасово окупованій території. Отже, набувши право власності на домоволодіння, позивачі відповідно до приписів ч.1 ст. 120 ЗК України набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0776 га., реєстраційний номер: 617986244129, кадастровий номер: 4412900000:06:014:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 4.Судові витрати Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність провини відповідача у виниклих правовідносинах, суд приходить до висновку, що судові витрати належить покласти на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved