Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Близнюківська селищна рада Лозівського району Харківської області, в особі представника Павлюченко О.В., звернулася до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь завдану кримінальним правопорушенням шкоду у розмірі 287710,50 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області по справі № 612/361/21 від 01.04.2025 задоволено клопотання [PERSON] про закриття кримінального провадження від 13.04.2021 № 12021226110000044 за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та звільнено обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Ухвала набрала законної сили 09.04.2025 року. Вказує, що до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Підстави звільнення від кримінальної відповідальності закріплені в розділі ІХ Кримінального кодексу. Такими підставами є зокрема, закінчення строків давності. Відповідно до ухвали суду, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у [PERSON] виник умисел на самовільне зайняття водного об`єкту з розташованою під ним земельною ділянкою загальною площею 111,3 га, яка знаходиться поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером 6320686500:03:001:0952 поблизу с. Уплатне на території Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області. Реалізуючи свій злочинний умисел, вказану земельну ділянку [PERSON] , самовільно, протиправно, без здійснення плати за землю, використовував у період з кінця весни - початку літа 2018 року по 22 червня 2021 року, шляхом забезпечення її охорони, встановлення тимчасових споруд, зарибленням, вилову риби, обмеженням вилову риби сторонніми особами та обмеженням загального водокористування громадянами. Внаслідок самовільного зайняття [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, державі в особі уповноваженого органу Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області, заподіяно матеріальну шкоду в сумі 287710,50 грн. Тож вважає доведеним є той факт, що відповідачем вчинено кримінальне правопорушення в результаті якого завдано збитків позивачу та розмір збитків. Вказала, що незаконне (самовільне) зайняття [PERSON] водного об`єкту з розташованою під ним земельною ділянкою загальною площею 111,3 га, яка знаходиться поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером 6320686500:03:001:0952 поблизу с. Уплатне на території Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області, встановлено ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності Близнюківського районного суду Харківської області. Шкода, завдана інтересам територіальної громади, полягає в нанесені збитків у вигляді не отримання плати за використання земельної ділянки в зв`язку із самовільним без відповідних правових підстав заняттям об`єкту водного фонду. З указаного вбачається наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною діяльністю відповідача. За вказаних обставин просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 02.06.2025 до суду, від представника відповідача адвоката Зеленського М.С., надійшов відзив, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. При цьому зазначив, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів окрім ухвали Близнюківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності. Також зазначив, що згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вважає, що за змістом указаної статті ЦК України (з урахуванням висновків, що маються у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування (стягнення) шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини боржника. Наявність перших трьох із зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків. Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації (відшкодування), так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності та період завдання шкоди. Вказує, що ухвалою суду від 01.04.2025 не встановлено факту вчинення [PERSON] будь-яких протиправних дій та наявність його вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. При цьому, сам [PERSON] маючи процесуальний статус як підозрюваного, так і обвинуваченого, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, не визнавав на жодній зі стадій його кримінального переслідування. Одночасно, стороні обвинувачення ним ще під час досудового розслідування надано докази своєї невинуватості, зокрема, Режим рибогосподарської експлуатації Уплатнівського водосховища з терміном дії з 26.06.2018 по 31.12.2027, Дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) від 03.02.2020 за № 3 та 4 зі строком дії з 03.02.2020 по 02.02.2025. Крім того, зазначає, що згідно ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 у справі № 612/361/21, що набрала законної сили того ж дня та у касаційному порядку не переглядалася, судом апеляційної інстанції встановлено, окрім іншого, що «... Суд першої інстанції в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провів стосовно [PERSON] повного та неупередженого судового розгляду, вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався. ... Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями вважав, що [PERSON] дійсно у період з 2018 року по 2021 рік, без рішення органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки, за відсутності будь-якого правочину щодо неї, а також без державної реєстрації цих прав, самовільно зайняв земельну ділянку площею 111,3 га, яка знаходиться поруч з земельною ділянкою кадастровим №6320686500:03:001:0952 поблизу с. Уплатне на території Близнюківської селищної територіальної громади Лозівського району Харківської області, шляхом забезпечення її охорони, встановлення тимчасових споруд, зарибленням, виловом риби, обмеженням вилову риби сторонніми особами, та обмеження загального водокористування громадянами, чим заподіяв матеріальну шкоду в сумі 287 710,50 гривень, що є значним розміром, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 197-1 КК України. Однак, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції і вважає, що місцевий суд не дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, зокрема, не провів повний, всебічний та неупереджений розгляд, залишив поза увагою важливі для вирішення справи докази, при цьому, формально перелічив зібрані стороною обвинувачення докази, не вказавши в мотивувальній частині рішення, які саме факти вони доводять, а також не з`ясував всі обставини кримінального провадження, які мають суттєве значення для висновків суду щодо доведеності вини [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. ... Тобто, виходячи із правового аналізу вище наведених норм можна дійти висновку про те, що вони не містять такої обов`язкової умови як необхідність мати правовстановлюючі документи на право користування водним об`єктом та земельною ділянкою для отримання погодження Режиму Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Харківській області. При отриманні Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта користувачам надаються у користування лише водні біоресурси, а не водний об`єкт чи земля під водою. При цьому, діюче законодавство у галузі охорони, використання та відтворення водних біоресурсів не містить норми, які б зобов`язували користувача водних біоресурсів, який здійснює рибальство мати правовстановлюючі документи на рибогосподарський водний об`єкт для здійснення спеціального використання водних біоресурсів, тобто, отримання Режиму відповідно до вимог чинного законодавства не ставиться в залежність від отримання правовстановлюючих документів на використання водного об`єкту і земельної ділянки під ним. Аналогічних правових висновків дійшов суд касаційної інстанціях у справах № 806/449/15 від 23 листопада 2018 року та № 910/5640/18 від 26 червня 2020 року, які у відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів є обов`язковими для врахування іншими судами при застосуванні таких норм права. … Тобто, сторона захисту в ході судового провадження наполягала на тому, що [PERSON] , будучи суб`єктом рибного господарства, маючи дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів та погодивши Режим рибогосподарської експлуатації Уплатнівського водосховища, здійснював протягом 2018-2021 років правомірну діяльність зі штучного розведення, вирощування та використання (вилову) водних біоресурсів в межах цього водосховища. Проте, всупереч положенням ст. 84-86, 94 КПК України, судом першої інстанції надані стороною захисту документи досліджені та оцінені у їх сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами, не були. Суд першої інстанції взагалі залишив їх поза увагою і не навів в своєму рішенні жодних мотивів та підстав, з яких суд приймає або не приймає такі докази до уваги, як і не надав оцінки позиції сторони захисту щодо правомірності діяльності [PERSON] на Уплатнівському водосховищі як суб`єкта рибного господарства. ... При цьому, колегія суддів вважає, що наслідком такої неповноти судового розгляду кримінального провадження та встановлення обставин справи з боку місцевого суду стало ототожнення правовідносин з використання земельних ділянок водного фонду на умовах оренди, на підставі відповідних правовстановлюючих документів, з правовідносинами щодо спеціального використання та охорони водних біоресурсів, на які діюче законодавство у галузі охорони, використання та відтворення водних біоресурсів не містить зобов`язальних норм мати правовстановлюючі документи на рибогосподарський водний об`єкт, для здійснення спеціального використання його водних біоресурсів, оскільки в такому випадку такий об`єкт не перебуває в безпосередній експлуатації суб`єкта господарювання, а перебувають лише його біоресурси. ... Таким чином, оскільки відомості про самовільно зайняту обвинуваченим земельну ділянку до Державного земельного кадастру не внесені та кадастровий номер щодо неї відсутній, то і відсутні точно визначені її розміри та межі обов`язкова факультативна ознака об`єкта злочину, передбаченого ст. 197-1 КК України. Невизначеність точних меж земельної ділянки, як обов`язкової факультативної ознаки об`єкта злочину, передбаченого ст. 197-1 КК України, в даному випадку може бути наслідком для необґрунтованого здійснення розрахунків ймовірної завданої шкоди. ... Окрім того, органом досудового розслідування [PERSON] обвинувачується у самовільному зайнятті земельної ділянки, під водоймою розміром 111,3 га. Водночас, відповідно до позиції обвинуваченого та його захисника, яка належним чином не була перевірена судом першої інстанції в ході судового провадження, [PERSON] здійснюючи свою господарську діяльність, фактично використовував площу 69,24 га, встановлену йому Режимом рибогосподарської експлуатації Уплатнівського водосховища. ...». Вважає, що зазначена ухвала суду апеляційної інстанції від 15.03.2023, фактично має усі ознаки виправдувального вироку суду. Також зазначив, що згідно правових висновків Верховного Суду, що викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 12.09.2022 у справі № 203/241/17, особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Крім того судом касаційної інстанції зазначено, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України). З огляду на усе вищевикладене, враховуючи відсутність факту протиправної поведінки [PERSON] та його вини у будь-якій формі у начебто спричинені позивачу шкоди, зважаючи на не надання позивачем належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спричинення взагалі будь-ким матеріальної шкоди у визначеному позивачем розміру, просить суд дійти до висновку про повну необґрунтованість (безпідставність) позовних вимог. Окрім іншого адвокат Зеленський М.С. у відзиві просив суд застосувати строк позовної давності, при цьому вказав, що відповідно до обвинувачення [PERSON] начебто вчинив інкриміноване йому прокурором кримінальне правопорушення у період з кінця весни - початку літа 2018 року по 22 червня 2021 року. Про начебто порушення своїх прав позивач, як потерпілий, дізнався не пізніше періоду часу з 13.04.2021 (початок досудового розслідування) по 02.09.2021 (дата проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню), тобто більше ніж три роки тому. Разом із цим слід зауважити, що цивільний позов потерпілим (Селищною радою) під час досудового розслідування та/або судового розгляду кримінального провадження стосовно [PERSON] не подавався, а поданий у порядку цивільного судочинства лише 21.04.2025, тобто з пропуском загального строку позовної давності. При цьому, позивачем не зазначено поважних причин пропуску позовної давності, а стороною відповідача не встановлено підстав для зупинення її перебігу чи переривання, вимоги селищної ради у даній справ не є вимогами, на які позовна давність не поширюється. Також 15.09.2025 до суду, від представника відповідача адвоката Зеленського М.С., надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній вказав, що вже після подання стороною відповідача відзиву на позовну заяву у справі № 612/303/25, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 22.05.2025 у справі № 709/2049/17 (забезпечено надання загального доступу лише 30.05.2025) дійшов наступних висновків щодо застосування норм права у частині того, що положення КПК України не передбачено імперативних норм, що зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК України встановлювати фактичні обставини справи. При цьому суд найвищої інстанції зазначив, що згода особи на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, і відповідно закриття кримінального провадження щодо неї на цій підставі, не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України). Водночас у постановах колегій суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 27.11.2024 у справі № 757/11993/22, а також від 13.01.2025 у справі № 758/8848/19 зазначено, що під час вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення. Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає саме в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином установлені, доведені. Зазначив, що ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 у справі № 612/361/21, що набрала законної сили, якою задоволено відповідне клопотання [PERSON] та закрито кримінальне провадження за обвинуваченням відповідача у даній справі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та звільнено його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності). Даною ухвалою суду не встановлено взагалі чи мало місце інкриміноване [PERSON] стороною обвинувачення правопорушення, чи вчинено його конкретно даною особою, а також інші обставини справи, судом лише зазначено текст обвинувачення згідно обвинувального акту. Будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів протиправної поведінки та/або вини відповідача, а також взагалі спричинення будь-якої шкоди позивачу будь-ким (у т.ч. її конкретного розміру), матеріали справи № 612/303/25 не містять, позивачем у порушення вимог ст. 81 ЦПК України взагалі не надано до суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Представник позивача, в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Зеленський М.С., у судовому засіданні 04.11.2025 позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача, проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Вислухавши доводи адвоката Зеленського С.М., дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 у справі № 612/361/21, що набрала законної сили, задоволено клопотання [PERSON] про закриття кримінального провадження від 13.04.2021 № 12021226110000044 та закрито вказане кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та звільнено його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Із Режиму рибогосподарської експлуатації Уплатнівського водосховища, наданого [PERSON] , вбачається, що термін його дії з 26.06.2018 по 31.12.2027, площа водного дзеркала 69,2491 га. Відповідно до дозволів № 03 та № 04 від 03.02.2020 Управлінням державного агентства рибного господарства у Харківській області Климбовському В.І. надано дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) на Уплатнівському водосховищі, розташованому на балці-притоці річки Тернівка біля с. Уплатне Близнюківського району Харківської області. Строк дії дозволів з 03.02.2020 по 02.02.2025. Згідно із ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно із ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 17 лютого 2022 року у справі № 752/23954/18 (провадження № 51-4344 км 21), зазначено, що обов`язковою умовою звільнення особи саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, на підставі ст. 49 КК України, є визнання факту, що така особа вчинила кримінальне правопорушення, оскільки лише в такому випадку можливо обчислити відповідні строки давності. Разом з тим, як зауважив Суд у зазначеній постанові те, що обвинувачений наполягає на звільненні його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, однак не визнає вини за пред`явленим обвинуваченням, не звільняє суд від обов`язку невідкладно розглянути таке клопотання та за наявності підстав задовольнити його, при цьому позбавляє суд можливості досліджувати докази у справі, оскільки розгляд такого клопотання для суду є першочерговим. Тобто Суд у наведеному рішенні не висловлював категоричної позиції щодо обов`язкового встановлення в ухвалі суду під час застосування положень ст. 49 КК України факту наявності злочину, його вчинення конкретною особою та доведеності її вини, а лише розмежував обставини, які враховуються судом під час застосування положень ст. 49 КК України та статей 49, 74 цього Кодексу, при цьому наголосив, що розгляд клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності є невідкладним обов`язком суду, який у такому випадку позбавлений можливості досліджувати докази. Водночас у постановах колегій суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 27 листопада 2024 року у справі № 757/11993/22 (провадження № 51-1565 км 22), від 13 січня 2025 року у справі № 758/8848/19 (провадження № 51-4005 км 24), зазначено, що під час вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення. Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає саме в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином установлені, доведені. При цьому така позиція узгоджується і зі змістом постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251 км 21), відповідно до якого особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Крім того, згода особи на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, і відповідно закриття кримінального провадження щодо неї на цій підставі, не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України). Отже, зі змісту наведених постанов суду касаційної інстанції та постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в цілому видно єдність практики Верховного Суду під час застосування норм, передбачених ст. 49 КК України, яка фактично зводиться до того, що суд першої інстанції, розглядаючи клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, може, проте не зобов`язаний установлювати факт вчинення обвинуваченим інкримінованих йому злочинів, оскільки не на всіх стадіях судового провадження суд має можливість установлювати фактичні обставини справи та досліджувати докази, притому розгляд такого клопотання для суду є невідкладним. Водночас колегія суддів звернула увагу на те, що відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21 (провадження № 14-121 цс 23), висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів. При цьому суд зауважує, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України не є реабілітуючою обставиною та обвинувачений, якщо він уважає себе невинуватим, з огляду на положення ч. 3 ст. 285 КПК України не позбавлений можливості заперечувати щодо закриття кримінального провадження із цієї підстави та в порядку, передбаченому КПК України, продовжувати участь у судовому провадженні у повному обсязі у загальному порядку, реалізуючи свої права процесуальним законом під час перевірки судом обґрунтованості доводів сторони обвинувачення стосовно доведеності його винуватості. Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає: «Більше того, твердження апеляційного суду про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України». Але такий практичний підхід не враховує два аспекти. Перший аспект пов`язаний із загальними положеннями КК України та КПК України, які передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності з цієї підстави можливо лише особу, яка вчинила злочин, тобто є винною. У випадку, якщо особа добровільно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то звільнення з цієї підстави не викликає запитань. А от якщо особа не визнає своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, але при цьому не заперечує проти закриття провадження, то закриття провадження за таких обставин по суті є «ілюзією», яку створює суд такій особі. КПК України прямо дійсно не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи, однак це випливає із самої суті інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності: звільняється лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення. Положеннями ч. 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише, чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Однак законодавство не зобов`язує суд і роз`яснювати наслідки такого закриття, зокрема, що особа вважатиметься винною у вчиненні кримінального правопорушення, від кримінальної відповідальності за яке її звільняють, незалежно від того, визнає вона свою вину чи ні. При цьому, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, то закриття не допускається, а кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, тобто досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 8 ст. 284, ч. 3 ст. 285 КПК України). По суті ж, заперечуючи визнання своєї вини, особа заперечує закриття провадження з цієї підстави. Таким чином, доводи представника відповідача викладені у відзиві є необґрунтованими, оскільки відповідач [PERSON] , розуміючи наслідки щодо закриття щодо нього кримінального провадження, свідомо погодився на його звільнення від кримінальної відповідальності, а отже відповідач [PERSON] обґрунтовано вважається таким, що вчинив кримінальне правопорушення передбачене статтею ч. 1 ст. 197-1 КК України. Щодо розміру завданої шкоди суд зазначає наступне. Судом встановлено, що ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 01.04.2025 у справі № 612/361/21, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Вказана ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). Однак, на підтвердження позовних вимог щодо розміру завданої шкоди позивач не надав жодного доказу. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 638/12794/16-ц від 25.03.2020). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення завданої злочином шкоди слід відмовити в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог. Заява представника [PERSON] адвоката Зеленського С.М., про застосування строку позовної давності судом не розглядається оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішуючи згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивача і залишаються за ним. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed