Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [INFO] , третя особа: [PERSON] , Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини, в якій позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , дитини - своєї доньки [PERSON] [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що аозивач перебував у шлюбних відносинах із [PERSON] з 2012 по 2018 рік. Від цих відносин вони мають доньку [PERSON] [INFO] , З грудня 2018 року донька позивача проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] та знаходиться на його утриманні та вихованні. Відповідно до довідки №649 від 21 листопада 2024 року батько [PERSON] [PERSON] самостійно виховує та утримує доньку. Мати [PERSON] контакту з навчальним закладом не підтримує, участь у шкільному житті не приймає. Відповідно до характеристики на [PERSON] її батько самостійно приділяє увагу та бере активну участь у навчанні та вихованні доньки. Оскільки відповідач [INFO] , направляє до позивача повістки, то для підтвердження факту самостійного виховання дитини, позивач звертається до суду, оскільки цей факт відповідачем не визнається. 10 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача зазначив, що в порядку окремого провадження чоловіки звертаються до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту самостійного виховання дитини, зокрема, з метою отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, а також отримання відстрочки від мобілізації. І з часом стало очевидним, що цей механізм почав використовуватись неоднозначно і переважно з метою уникнення мобілізації. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини батьком без участі матері з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину. Також позивач заявив, що встановлення факту самостійного виховання ним дитини пов`язане з виконанням військового обов`язку, стосується проходження військової служби, реалізації ним права на відстрочку від призиву на військову службу. Ураховуючи, що у позивача та ТЦК може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації і не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, тому такий спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовної заяви. 25 червня 2025 року (сформовано в системі Електронний суд 11 червня 2025 року) до суду надійшли пояснення третьої особи Органу опіки та піклування Краматорської міської ради в яких представник зазначила, що спеціалістами служби у справах дітей Краматорської міської ради була відвідана адреса проживання [PERSON] , по [ADDRESS] . На момент відвідування за вищезазначеною адресою було встановлено, що в квартирі проживають: батько, [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] , [INFO] . З бесіди з батьком, [PERSON] було встановлено, що мати дитини, [PERSON] , має громадянство російської Федерації та з 2021 року мешкає в м. Москва російської Федерації. Мати, [PERSON] іноді спілкується з малолітньою донькою в телефонному режимі. [PERSON] матеріальної допомоги не надає, не виказує намір забрати дитину до своєї родини. З бесіди з малолітньою [PERSON] в ході обстеження житлово-побутових умов проживання було з`ясовано, що мати дитини, [PERSON] в 2018 році виїжджала до м. Макіївка Донецької області де проживали її батьки. В 2021 році вона повернулась та стала проживати разом з дитиною, а через кілько місяців у 2021 року [PERSON] остаточно покинула дитину та виїхала до російської Федерації. З 2021 року малолітня, [PERSON] проживала разом з батьком. З липня 2023 року [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] переїхав до м. Краматорська Донецької області та проживають за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у відзиві просив розгляд справи здійснювати без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується оголошенням про виклик особи. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с. 7) Згідно довідки №649 від 21 листопада 2024 року мати [PERSON] контакту з навчальним закладом не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. (а.с. 8) Відповідно до характеристики на [PERSON] , остання за час навчання у ліцеї зарекомендувала себе старанною, сумлінної, дисциплінованою, працелюбною, уважною ученицею. [PERSON] виховується у неповній сім`ї, Батько приділяє увагу та бере активну участь у навчанні та вихованні доньки. (а.с. 8) 27 листопада 2024 року позивач звернувся до начальника [INFO] з заявою про наявність підстав для відстрочки від мобілізації. (а.с. 23) Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 10 червня 2025 року №19/48126-25 встановлено, що [PERSON] виїхала до н.п. Мілове [INFO] . Інформації після 13 червня 2021 року щодо [PERSON] немає. На даний час дитина сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 10 червня 2025 року встановлено, що головним спеціалістом служби у справах дітей Краматорської міської ради була відвідана адреса: Паркова, 87-92 у м. Краматорськ. Під час відвідування встановлено, що за даною адресою проживають: батько, [PERSON] засновник ТОВ «ТЦ Пожспецтехніка»; донька, [PERSON] , [INFO] , навчається в Лиманському ліцеї №4 Лиманської міської ради Донецької області. Родина мешкає в трьохкімнатній квартирі, яку винаймають. Житло розміщене на 5-му поверсі 9-типоверхового будинку, має загальну площу 56 кв.м., житлову 36,6 кв.м. В квартирі є централізоване водопостачання, газопостачання та електропостачання. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам: в приміщенні чисто, прибрано, є необхідні меблі, побутова техніка: телевізор, комп`ютер, пральна машина-автомат, холодильник, мікрохвильова піч, газова піч, водонагрівач. В кухні чисто, охайно. Продукти харчування в достатній кількості. Ванна кімната з туалетом окремі; є всі необхідні засоби гігієни. Стосунки в родині дружні та доброзичливі. Для малолітньої [PERSON] , [INFO] , є окрема кімната в якій розташовані: шафа для одягу для кожної дитини, розкладний диван, письмовий стіл з комп`ютером, у наявності чиста постільна білизна, одяг та взуття за віком дитини та сезоном. Для малолітньої [PERSON] , [INFO] , створені всі необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку. В той же час судом встановлено, що батьками не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини і спір з цього питання між ними відсутній. Мати [PERSON] проживає окремо від дитини . Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (частини перша, друга статті 80 ЦК України). Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва (третя статті 95 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що: - філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 760/32455/19 (провадження № 61-16459сво20)); - юридична особа, хоча вона й є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, має універсальну правоздатність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23)). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (пункт 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154). Касаційний суд вже вказував, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року в справі № 344/6751/22 (провадження № 61-671св23)). Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 листопада 2025 року по справі №524/7691/23: «районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб; філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. Таким чином, [INFO] не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю, не може виступати стороною у цивільному процесі, а отже і бути відповідачем по справі. Положеннями частини першої статті 48 ЦПК визначено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Предмет позову, встановлення факту самостійного виховання дитини, стосується іншої особи відповідача, а саме матері дитини [PERSON] , оскільки даний спір є приватно-правовим та стосується сімейних відносин, в той час як відносини з мобілізації є публічно-правовими. Крім того, відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Суд зауважує, що [PERSON] , як позивач, під час розгляду справи не заявляв клопотань про заміну первісно визначеного неналежного відповідача на належного [PERSON] . Відсутність таких процесуальних дій з боку позивача унеможливлює вирішення питання відповідальності належного суб`єкта та є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому посилання позивача на те, що спір виник не з матір`ю дитини, а з органом уповноваженим здійснювати мобілізацію в даному випадку не обґрунтовують належність обраного відповідача. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [INFO] , третя особа: [PERSON] , Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини задоволенню не підлягають. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений права пред`явити позов про встановлення факту самостійного виховання дитини до належного відповідача, а саме до [PERSON] .

Outcome: dismissed