Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У лютому 2025 року до Чечелівського районного суду м. Дніпра в інтересах [PERSON] звернувся її представник адвокат Лучко Артем Сергійович, із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та припинення права відповідача на частку у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03 червня 1983 року між [PERSON] (відповідач) та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 03.06.1983 року. У період шлюбу, за спільні заощадження, 22.10.1997 за договором купівлі-продажу, серія та номер: 2-123, виданий Товарною біржою «Велика міська біржа нерухомості», в інтересах сім`ї було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.10.1997 та інформацією з ДРРП на нерухоме майно. За згодою подружжя, право власності на спірну квартиру було оформлено на відповідача. Рішенням Красногвардійського районного суду від 04.02.2000 року шлюб було розірвано, натомість фактично шлюбні відносини не було припинено, позивач та відповідач залишились мешкати разом у квартирі [ADDRESS] . Починаючи з 2024 року відповідач систематично почав зловживати міцними напоями, наносити тілесні ушкодження позивачці, та погрожувати фізичною розправою, якщо вона не залишить йому спірну квартиру, яка придбана у період шлюбу. Так, 12.10.2024 за місцем мешкання позивачки, відповідач кинув позивачку на підлогу та почав бити руками та ногами по голові, обличчю, тулубу та кінцівкам, наступав ногами, а також бив сковородою по грудній клітині та голові. Зазначене підтверджується, висновком судово-медичного експерта за № 3125, витягом з ЄРДР та вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у справі № 204/11315/24. В подальшому, 19.01.2025 відповідач вчинив відносно позивачки факт домашнього насильства психологічного характеру, що підтверджується терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА № 532001, який складений 19.01.2025. Також, в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 204/1255/25 щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства. Окрім того, наприкінці січня 2025 року, коли позивачка перебувала на роботі, відповідач змінив дверний замок у вказаній квартирі, та не пускає її до квартири, навіть не дав зібрати речі. У зв`язку із чим, позивачка звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Батрак Є.В. щодо продажу 1/2 частки спірної квартири. Натомість, 06.02.2025 року приватний нотаріус ДМНО Батрак Є.В. листом повідомила про неможливість вчинення нотаріальної дії, оскільки позивач не є власником нерухомого майна, та повідомила, що необхідно звернутись до суду із позовною заявою про виділ 1/2 частки спірної квартири в праві спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку із наведеним, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав із позовом, та з урахуванням поданої у подальшому представником позивача адвокатом Лучко А.С. заяви про зміну предмету позову, просить суд ухвалити рішення, яким визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3063938512020), припинити право власності відповідача на 1/2 зазначеної квартири, стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості відповідної частки. Ухвалою суду від 14 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання та встановлено строк для надання заяв по суті. 25 березня 2025 року відповідачем на адресу суду направлено заяву про застосування строку позовної давності, у якій зазначено, що оскільки шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2000 року, а шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільний бюджет припинені з жовтня 1999 року, відповідно враховуючи трирічний строк позовної давності, право позивача на розподіл майна припинилося 04 лютого 2003 року. Відповідно відповідач [PERSON] просив суд застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] у позові. Окрім того відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. [PERSON] зазначив, що вважає квартиру [ADDRESS] своєю особистою власністю. Адже працюючи на заводі «Південмаш» з 1984 по 2000 рік він отримав житло від підприємства в гуртожитку в 1989 р., а потім через його аварійність, їх виселили. В подальшому через аварійність квартири йому особисто під розписку було виплачено грошові кошти у розмірі, що на той період часу було еквівалентно 8 000, 00 доларів США на придбання іншої нерухомості, і він придбав за власні особисті кошти зазначену квартиру на підставі Договору купівлі-продажу від 22.10.1997 р., укладеного Товарною біржою «Велика міська біржа нерухомості» який у подальшому було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР. Зазначив, що навіть після купівлі даної квартири, позивачку в ній не реєстрував, пояснюючи, що він є одноособовим власником цієї квартири, адже вона придбана за його власний кошт. До того ж, на той період часу стосунки вже були складними, але за проханням позивачки, щоб їй було легше влаштовуватися на роботу, в березні 1999 року зареєстрував її, за умови, що вона не претендуватиме на розподіл цієї квартири. Також звернув увагу суду, що відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2000 року шлюб між сторонами був розірваний, бо саме з жовтня 1999 р. вони припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, з того часу їх із позивачкою бюджет був окремим одне від одного, тобто ці обставини не потребують доказування, адже встановленні рішенням суду, яке набрало чинності. У позивачки [PERSON] є окреме житло, де зараз живуть її батьки за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, с. Хутірське, в якому вона й проживала. Але періодично позивач влаштовуючись на роботу в м. Дніпрі їй потрібно було місце проживання в м. Дніпрі, і він не заперечував, бо в квартирі дві окремі ізольовані кімнати. Останнім часом позивач почала поводити себе достатньо агресивно, її візити супроводжувалися сварками та претензіями до нього, в зв`язку з чим викликала поліцію, хоча він навіть не реагував на неї. Складалося враження, що це їй було потрібно лише для фіксації виклику, нібито я чиню домашнє насилля в сім`ї, хоча насправді постійно потерпаю від неї я, і не лише від образ та сварок з її боку, а й тілесних ушкоджень. 12.10.2024 р. [PERSON] окрім словесних образ завдала мені тілесних ушкоджень, в зв?язку з чим я звернувся до ВП №6 (кримінальне провадження № 12024046680000426 від 16.10.24 р.), що кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України. Вказав, що позивач постійно зводить на нього наклеп щодо зловживання спиртними напоями та агресивною поведінкою, але це не відповідає дійсності, адже він має інвалідність 3 гр. безтерміново за загальним захворюванням (серцево-судинні хвороби, переніс інфаркт в 1998 р.), тому не має здоров`я вживати спиртні напої. Отже, беручи до уваги, що майно подружжя розподіляється протягом трьох років з дня розірвання шлюбу та припинення шлюбних стосунків, вважає що позивач втратила право на його розподіл, навіть якби воно було спільним майном подружжя, відповідно просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 01 травня 2025 року від представника позивача адвоката Лучко А.С. надійшла заява про зміну предмету позову, у якій зазначено, що відповідач систематично завдає тілесних ушкоджень позивачці, що підтверджується вироком Краспогвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у справі № 204/11315/24 та терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА № 532001, який складений 19.01.2025, отже через неприязні відносини, що склались між ними, як колишнім подружжям, позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю 1/2 часткою квартири власністю, а тому спільне користування нею неможливе, окрім того спірна квартира є неподільною річчю, отже, позивач вбачає дві самостійні підстави для припинення права відповідача на частку у спірній квартирі, а саме: 1) спірна квартира є неподільною річчю; 2) спільне володіння і користування нею с неможливим у зв`язку із тим, що відповідач систематично наносить тілесні ушкодження позивачці. Враховуючи зазначені обставини, та зважаючи на вимоги ст. 365 ЦК України, 28 квітня 2025 року позивачем було внесено на депозит суду грошові кошти у розмірі 719 943,48 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частки відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] . На підтвердження зазначених обставин долучено копії відповідних платіжних інструкцій на переказ готівки. У зв`язку із чим позивач просив суд: визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3063938512020), припинити право власності відповідача на 1/2 зазначеної квартири, стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості відповідної частки. В підготовчому судовому засіданні 29 травня 2025 року представник відповідача підтримала раніше подане клопотання про витребування доказів, а саме: 1) інформаційної довідки з АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження грошових коштів (компенсація за аварійне житло) в період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. [PERSON] , та 2) інформаційної довідки з ДП ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова щодо підтвердження особисто відпрацьованих годин у розмірі 1935 годин за період з 1989 р. по 1991 р. у відділі №159 та в подальшому виплати грошових коштів (компенсація за аварійне житло квартиру [ADDRESS] ) в період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. [PERSON] . Зазначила, що вказані матеріали та інформація є необхідними для з`ясування обставин придбання спірної квартири, на які посилається відповідач, а її спроби самостійно отримати вказану інформацію не мали успіху. Ухвалою суду від 29 травня 2025 року зазначене клопотання було задоволено, та витребувано вказані відомості. Також у підготовчому судовому засіданні 29 травня 2025 року представник відповідача підтримала раніше подане клопотання про призначення у справі судової оціночної експертизи, поставивши на вирішення експертизи питання: яка (ринкова) вартість двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування необхідності призначення експертизи пояснила, що згідно наявної у матеріалах справи довідки про оціночну вартість зазначеної квартири від 30 січня 2025 року, її вартість складає 1 439 886,96 грн., еквівалентні 34 630,00 доларів США, що на думку сторони відповідача не відповідає дійсній ринковій вартості зазначеної двокімнатної квартири. Зазначила, що беручи до уваги попит на нерухомість у м. Дніпрі, за 2-кімнатну квартиру в районі вул. Робочої пропонують 40-50 тис. доларів США. Також запевнила суд у забезпеченні стороною відповідача оплати проведення вказаної експертизи, а також наданні доступу до об`єкта. Присутній у судовому засіданні представник позивача адвокат Лучко А.С. заперечив проти задоволення вказаного клопотання, вказуючи на те, що проведення експертизи істотно збільшить час розгляду справи, зважаючи на завантаженість експертної установи. Також звернув увагу, що відповідачем не надано суду жодних доказів, зокрема посилань/скріншотів оголошень з продажу схожої нерухомості, які би підтверджували невідповідність даних, відображених у довідці про оціночну вартість зазначеної квартири загальною площею 45,1 кв.м. від 30 січня 2025 року, її дійсній ринковій вартості. Ухвалою суду від 29 травня 2025 року зазначене клопотання було задоволено, призначено у справі судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка (ринкова) вартість об`єкту нерухомого майна двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Оплату витрат по проведенню експертизи покладено на відповідача та зобов`язано його надати доступ до об`єкту експертного дослідження. Відповідно на час проведення експертизи провадження по справі ухвалено зупинити, а матеріали справи направлено до експертної установи. 12 листопада 2025 року до суду надійшов лист за підписом в.о. директора Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України П. Хоробрих, відповідно до якого, після отримання експертною установою ухвали суду про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, на адресу замовника [PERSON] був направлений рахунок вартості робіт №496 від 24.07.2025 за проведення судової оціночно-будівельної експертизи та акт попереднього розрахунку вартості виконання висновку судової оціночно-будівельної експертизи №1573-25. Надано строк на оплату вартості експертизи протягом 45 календарних днів. Станом на 08 жовтня 2025 року оплата за вказаним рахунком не була здійснена, кошти на рахунок ДніпроНДІСЕ не надходили, у зв`язку із чим ухвала суду від 29 травня 2025 року залишена без виконання, а матеріали повернуті на адресу суду. Враховуючи зазначені обставини, ухвалою суду від 12 листопада 2025 року провадження у справі було поновлено та призначено справу до подальшого розгляду в судовому засіданні. Враховуючи позицію учасників справи, виконання підготовчих дій, передбачених ст. 189 - 199 ЦПК України, протокольною ухвалою суду від 27 листопада 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Також задоволено клопотання представника позивача про допит свідка [PERSON] , який є сином сторін у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідка, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 03 червня 1983 року між позивачем [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, (актовий запис №663 від 03.06.1983 року), що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.06.1983 року (а.с. 12). Рішенням Красногвардійського районного суду від 04 лютого 2000 року у справі № 2-579/2000 вказаний шлюб було розірвано (а.с. 16, 53). У період шлюбу, а саме 22 жовтня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-123, укладеного на Товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості», між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , останнім було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.10.1997 року (а.с. 13-14), а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 15), з якої слідує, що вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відповідач заперечує факт того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, вважає її своєю особистою власністю. В обґрунтування позиції посилається на те, що працюючи на заводі «Південмаш» з 1984 р. по 2000 рік він отримав житло від підприємства в гуртожитку в 1989 р., а потім через його аварійність, їх виселили. В подальшому через аварійність квартири йому особисто під розписку було виплачено грошові кошти у розмірі, що на той період часу було еквівалентно 8 000,00 доларів США на придбання іншої нерухомості, і він придбав за власні особисті кошти зазначену квартиру на підставі Договору купівлі-продажу від 22.10.1997 р., укладеного Товарною біржою «Велика міська біржа нерухомості» який у подальшому було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР. З метою підтвердження або спростування вказаних обставин за клопотанням представника відповідача ухвалою суду було витребувано вказані відомості від АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження грошових коштів (компенсації за аварійне житло) в період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. [PERSON] , та від ДП ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова щодо підтвердження особисто відпрацьованих годин у розмірі 1935 годин за період з 1989 р. по 1991 р. у відділі №159 та в подальшому виплати грошових коштів (компенсація за аварійне житло квартиру [ADDRESS] ) в період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. [PERSON] . На виконання вказаної ухвали суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь, згідно якої інформація щодо виписок або зарахувань (компенсації за аварійне житло) на рахунки [PERSON] у період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. за терміном давності відсутня (а.с. 139). Окрім того, згідно відповіді від ДП ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова щодо підтвердження особисто відпрацьованих годин за період з 1989 р. по 1991 р. у відділі №159 та в подальшому виплати грошових коштів (компенсація за аварійне житло квартиру [ADDRESS] ) в період з січня 1997 р. по жовтень 1997 р. [PERSON] зазначено, що [PERSON] у період з 1989 р. по 1991 р. у відділі №159 не працював. В управлінні № 151 (відділ кадрів) та КІ №289 (відділ №159) дані відсутні, документального підтвердження роботи та компенсації майна немає (а.с. 143). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до приписів ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як встановлено ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Положенням ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. За положеннями ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідач [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , а саме 22 жовтня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-123, укладеного на Товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості», набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно оскільки вказане нерухоме майно набуте відповідачем у шлюбі з позивачем, відповідно до приписів ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Доводи відповідача про те, що вказана квартира була придбана ним за рахунок власних коштів, які йому було виплачено в якості компенсації за аварійне житло (гуртожиток), отримане від підприємства «Південмаш» у 1989 році, та з якого згодом їх сім`ю було виселено, власне як і сам факт отримання відповідачем від підприємства особисто під розписку грошових коштів у розмірі еквівалентному 8 000,00 доларів США на придбання іншої нерухомості, не підтверджені жодними доказами, та відповідно не можуть бути прийняті до уваги. При цьому суд зважає також на те, що житло у гуртожитку було отримано у 1989 році, тобто також у період перебування сторін у шлюбі. Стороною відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності, посилаючись на те, що загальний трирічний строк позовної давності сплив, адже має обчислюватись з моменту розірвання шлюбу на підставі рішення Красногвардійського районного суду від 04 лютого 2000 року у справі № 2-579/2000, що набрало законної сили 14.02.2000 року (а.с. 53). Згідно ст. 72 СК України, що визначає порядок застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження № 12-122г18) вказано, що «...можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов». Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред?явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, заресстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20. Позивач посилається на те, що фактично вона проживала і користувалась спірною квартирою до початку 2025 року, коли наприкінці січня, користуючись тим, що позивачка перебувала на роботі, відповідач змінив дверний замок у вказаній квартирі, та не пускає її до квартири, не дав навіть зібрати речі. Зазначені обставини підтвердив допитаний судом в якості свідка [PERSON] , [INFO] , який є сином сторін у справі. Зокрема зазначив, що родиною разом з батьком і матір`ю вони проживали у вказаній квартирі від моменту її придбання. До цього жили у арендованій квартирі, а потім у гуртожитку. Мати маючи медичну освіту працювала у шостій медсанчастині і ще на декількох роботах, батько також працював, охоронцем, водієм, змінював місця роботи, бувало певний час не працював, проживаючи у селі. Свідок ( [PERSON] ) разом із батьками проживав у квартирі до 2010 року, коли з`їхав до іншого житла разом зі своєю дружиною, у той час як батьки (позивач та відповідач) продовжили проживати там і далі. Відносини матері із батьком не були простими, батько зловживав спиртними напоями та міг поводити себе не завжди коректно, напідпитку міг викидати телевізор у вікно. Облаштування вказаної квартири здійснювали спільними зусиллями, ініціатором ремонту здебільшого виступала мати, вона також і брала участь у сплаті комунальних послуг. Відносини батьків періодично загострювались, у 2023 році вони майже були згодні продати та поділити квартиру, однак в останній момент не зійшлись у ціні. У 2024 році відносини особливо загострились, батько почав висувати матері вимоги, щоб вона покинула цю квартиру, почав приводити додому інших жінок, наносив матері фізичні ушкодження, приїжджала поліція, наразі матір має другу групу інвалідності та не має де проживати, доводиться орендувати їй житло. Домовитись із батьком не вдається, при цьому він має ще одне житло, де раніше проживали його батьки. На даний час мати не може потрапити до вказаної квартири, навіть аби забрати свої теплі речі, батько замінив замки та нічого не віддає. Як вбачається з наданої позивачем копії та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року у справі № 204/11315/24 за результатами розгляду кримінального провадження № 12024047140000010 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2024 року за обвинуваченням [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Хуторське Царичанського району Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, пенсіонера, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, встановлено, що 12 жовтня 2024 року у [PERSON] , який перебував за місцем свого проживання за адресою [ADDRESS] , приблизно о 19 годині 30 хвилин, в ході словесного конфлікту зі своєю колишньою дружиною [PERSON] , яка є потерпілою в кримінальному провадженні, раптово виник злочинний умисел, направлений на заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження. Реалізовуючи свій злочинний умисел, [PERSON] , знаходячись в зазначений час та у зазначеному місці, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на спричинення легкого тілесного ушкодження, діючи умисно, перебуваючи у приміщенні кухні вищезазначеної квартири за адресою [ADDRESS] , знаходячись навпроти потерпілої, наблизившись до останньої, наніс не менше двох ударів кулаком лівої руки в область обличчя потерпілої [PERSON] . В результаті протиправних дій [PERSON] , відповідно до висновку судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз та експертиз потерпілих, обвинувачених та інших осіб ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 3458е від 20 листопада 2024 року, потерпілій [PERSON] спричинено тілесне ушкодження у вигляді: крововиливу на червоній каймі нижньої губи справа з розповсюдженням на слизову оболонку, на спинці носу по центру. За своїм характером, виявлені тілесні ушкодження на обличчі відносяться до легких тілесних ушкоджень. До обвинувального акту, який надісланий до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні, додана письмова заява [PERSON] , складена в присутності його захисника Корягіної В.М., щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, зазначеними вище, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з частиною другою статті 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні. За результатами розгляду вказаного провадження [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (а. с. 22-23). Згідно наданої позивачем копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 532001, від 19.01.2025 року, складеного інспектором УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Наврузовим А.М., 19 січня 2025 року до [PERSON] , який вчинив відносно постраждалої особи [PERSON] факт домашнього насильства психологічного характеру, застосовано заходи термінового заборонного припису у вигляді зобов`язання залишити місце проживання постраждалої особи, заборони на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи та заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с. 24). Згідно витягу з реєстру територіальної громади щодо позивача [PERSON] , адресою її зареєстрованого місця проживання у період часу з 18 березня 1999 року по 22 січня 2025 року значиться: [ADDRESS] (а.с. 28). Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, згідно електронної картотеки за адресою [ADDRESS] , до складу зареєстрованих входять: уповноважений власник [PERSON] (зареєстрований 18.02.1999) та [PERSON] (зареєстрована 18.03.1999, знято з реєстрації 22.01.2025) (а.с. 52). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про право власності відносно спірної квартири за відповідачем [PERSON] було зареєстровано 30 жовтня 2024 року (а.с. 15). Позивачкою також надано копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» за період з січня 2021 року по грудень 2024 року щодо сплати нею комунальних послуг (електропостачання, ОСББ, водопостачання, опалення) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 77-103). Таким чином з наведених доказів вбачається, що не зважаючи на розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем згідно рішення Красногвардійського районного суду від 04 лютого 2000 року у справі № 2-579/2000, що набрало законної сили 14.02.2000 року (а.с. 53), позивач [PERSON] продовжила проживати та користуватись набутою за час шлюбу квартирою [ADDRESS] до січня 2025 року. У зв`язку із цим суд не вбачає підстав для застосування позовної давності до вимог позивача, про що просить відповідач, зважаючи на те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати реєстрації відповідних змін у акті цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Означене відповідає сталій практиці Верховного Суду, що знайшла відображення зокрема у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20. З урахуванням зазначених обставин не є обґрунтованими також посилання сторони відповідача на обставини того, що вказаним рішенням Красногвардійського районного суду від 04 лютого 2000 року у справі № 2-579/2000 про розірвання шлюбу між сторонами встановлено факт припинення сторонами шлюбних відносин та ведення спільного господарства з жовтня 1999 року, адже означені обставини жодним чином не впливають на обставини моменту виникнення між сторонами спору стосовно використання спільного майна. Також відносно наданої відповідачем копії заперечень на зустрічну позовну заяву «Про поділ майна» [PERSON] від [PERSON] судді [PERSON] до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2000 року (а.с. 106), яку представником відповідача надано на підтвердження того, що між сторонами вже раніше виникав спір щодо поділу спільного майна, суд не може прийняти вказану копію заяви як належний доказ виникнення спору між сторонами у 2000 році та підставу для застосування позовної давності саме від того часу, адже сама по собі копія заперечень [PERSON] від 18.10.2000 містить лише підпис самого [PERSON] , факт подання цього документа до суду у 2000 році нічим не підтверджено, так само як і не підтверджено факт наявності у провадженні суду такої цивільної справи, або ж результатів її розгляду, номер справи або інші реквізити у вказаній копії заяви відсутні. Вказаний документ також жодним чином не спростовує обставин того, що згодом сторони могли узгодити конфліктну ситуацію та продовжити спільне користування майном аж до початку 2025 року. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, а отже предметом спору у цій справі є поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основна мета застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції захистити право кожної особи на мирне володіння своїм майном від незаконного посягання. Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені вище норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить визнати вказане майно, а саме квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3063938512020), загальною площею 45,1 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу визнати за позивачем право власності на спірне майно та припинити право власності відповідача; в порядку компенсації вартості 1/2 частини майна стягнути з позивача на користь відповідача кошти у сумі 719 943,48 грн., які внесені на депозитний рахунок суду. Щодо віднесення спірного майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то суд вважає вказану обставину доведеною фактом придбання вказаної квартири під час шлюбу. Підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя не встановлено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 648/3137/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 207/2703/19. Схожі висновки щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023 у справі № 204/2642/21, в якій зазначено наступне: Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Крім того за висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 648/3137/15-ц, спосіб поділу спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяється окремий житловий будинок, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, нерухомим майном. Також за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 12.04.2023 у справі № 207/2703/19 у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). У постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки щодо застосування норм права: Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Суд ураховує в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України указані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Тож суд погоджується з доводами позивача про те, що у ст. 365 ЦК України передбачені випадки, які дозволяють вирішення питання про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації без отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Такий висновок щодо застосування положень ст. 365 ЦК України викладений, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2024 у справі № 161/4599/20. Зазначене тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18. У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15, від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21, від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21, від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників судам належало встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як зазначає сторона позивача, нею вбачається дві самостійні підстави для припинення права відповідача на частку у спільній квартирі, а саме: 1) спірна квартира є неподільною річчю; 2) спільне володіння і користування нею є неможливим у зв`язку із тим, що відповідач систематично наносить тілесні ушкодження позивачці. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року у справі № 204/11315/24 за результатами розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідача визнано винуватим у вчиненні 12 жовтня 2024 року за місцем свого мешкання кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у спричиненні позивачці легких тілесних ушкоджень у вигляді: крововиливу на червоній каймі нижньої губи справа з розповсюдженням на слизову оболонку, на спинці носу по центру (а. с. 22-23). Також стороною відповідача у відзиві зазначається, що 15 жовтня 2024 року він був змушений звертатись до Відділу поліції № 6 із заявою про те, що «12 жовтня 2024 року приблизно о 20 годині 00 хвилин дружина заявника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків нанесла заявнику тілесні ушкодження», про що свідчить копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 59). На підтвердження вказаних обставин відповідачем також долучено копію Висновку спеціаліста судово-медичного експерта №3119 від 14 жовтня 2024 року, згідно якого у відповідача виявлено легкі тілесні ушкодження (а.с. 60-62). У судовому засіданні на запитання суду представник відповідача пояснила, що про результати розгляду зазначеної заяви про вчинення кримінального правопорушення їй не відомо. У той же час суд вважає, що зазначені обставини переконливо вказують на неможливість спільного володіння і користування сторонами зазначеною квартирою. Неможливість спільного користування квартирою також фактично була визнана представником відповідача в судовому засіданні 29 травня 2025 року на стадії розгляду заявленого клопотання про призначення у справі судової оціночної експертизи, щодо ринкової вартості спірної квартири. Отже вирішуючи питання про застосування положень ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин, суд ураховує в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України вищенаведені висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, поряд із тим, що спірна квартира є неподільною, та спільне володіння і користування нею є неможливим. Зазначені доводи позивача є обґрунтованими, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та не заперечувались відповідачем. З огляду на викладене, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №344/120/16-ц (провадження №61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження №61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі №750/11178/17 (провадження №61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Як зазначено стороною позивача, та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач окрім квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3063938512020), загальною площею 45,1 кв.м. є також власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1985889212237) (а.с. 75). Отже, з урахуванням встановленого, суд дійшов висновків, що спільне володіння та користування квартирою неможливе, між сторонами існують неприязні відносини, родинних зв`язків на даний час вони не підтримують, згоди щодо спільного користування квартирою між сторонами не досягнуто, що унеможливлює їх одночасне користування житлом. Відповідач має інше житло, а саме житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1985889212237). Як наслідок, зважаючи на необхідність забезпечення балансу інтересів позивача та відповідача, шкода завдана відповідачу внаслідок можливої зміни місця проживання, є меншою, аніж шкода спричинена позивачці у зв`язку із неможливістю користування належною їй спільною із відповідачем власністю, враховуючи що позивач не має іншого належного їй на праві власності житла. Доказів протилежного суду не надано. Подібний підхід відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, зокрема викладеній у рішеннях від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», так як таке втручання у право власності позивача здійснюється на підставі закону з метою врегулювання спору між колишнім подружжям та з урахуванням права власності іншого співвласника, який не має іншого житла, а також із дотриманням вимог співмірності та пропорційності з огляду на те, що відповідач має на праві особистої приватної власності інше житло та внаслідок припинення його частки у спільному майні подружжя не буде позбавлений єдиного житла. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Як вже зазначалось, при зверненні до суду позивач внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 719 943,48 грн. Згідно наявної у матеріалах справи Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартири в малоповерховій житловій будівлі загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., рік введення в експлуатацію 1980, у п`ятиповерховому будинку, за адресою: [ADDRESS] , оціночна вартість зазначеного об`єкта нерухомості складає 1 439 886,96 грн. (а.с. 6-8). Відповідно внесені позивачем на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 719 943,48 грн. складають 1/2 частину вартості спірного майна. Факт внесення коштів підтверджено наявними у матеріалах справи копіями платіжних інструкцій на переказ готівки № ПН145 від 01.05.2025 року (сума 321 000,00 грн.) та №0037510006 від 01.05.2025 року (сума 399 000,00 грн.). (а.с. 68-69). В ході розгляду справи відповідач не висловив заперечень щодо поділу майна у вказаний позивачем спосіб, фактично не визнаючи лише факт поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, та не надав обґрунтованих заперечень щодо вартості спірного майна. Призначена судом за клопотанням сторони відповідача судова оціночно-будівельна експертиза вартості спірної квартири відповідачем оплачена не була, та відповідно не проведена. Жодних інших належних доказів вартості квартири відповідачем не надано, відповідно суд виходить з тих доказів, які наявні у матеріалах справи. Як виснував Верховний Суд у постанові від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21, за умови доведення співвласником наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні право іншого співвласника на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності на частку у спільному майні, право власності на яку припинено, судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на цю частку за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок суду вартість спірної частки. Крім того, у п. 42 рішення ЄСПЛ у справі «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 (Заява № 35041/05) суд вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. Оскільки, в ході розгляду справи встановлено, що спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, суд вважає, що наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні подружжя. З огляду на встановлені судом обставини, виходячи з рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права як співвласника майна, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, визнавши в порядку поділу за позивачем право власності на спірне майно та припинивши право власності відповідача на це майно шляхом присудження відповідачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. У судовому засіданні 17 грудня 2025 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 26 грудня 2025 року. У зазначене засідання сторони не з`явились. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved