Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

8 липня 2025 року позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою, у якій просить суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.06.2003 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 987. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.08.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 12-13). 7 серпня 2025 року (вх.№24767/25) від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та підтримку позовних вимог (а.с. 16). Однак, 03.09.2025 (вх.№27407/25) від відповідача на адресу суду надійшла заява про встановлення строку для примирення (а.с. 19). Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.10.2025 заяву відповідача задоволено та надано термін на примирення, з урахуванням строку, що залишився, з часу надходження заяви відповідача. Судове засідання, після закінчення строку на примирення, призначено на 05.01.2026 (а.с. 22-23). У судове засідання, призначене на 05.01.2026, сторони в черговий раз не з`явились. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, скерованим на її зареєстроване місце проживання, яке повернулось на адресу суду без вручення у зв`язку із відсутністю адресата за указаною адресою (а.с. 24). Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Враховуючи неявку учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Суд, з`ясувавши доводи на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Борислав Львівської області та [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Кобеляки, Кобеляцького району, Полтавської області, перебувають у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 14.06.2003, про що зроблено актовий запис № 987 (а.с. 3). Позивач стверджує, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинено і подружжя тривалий період часу не проживає разом. Підставою припинення шлюбних відносин стала відсутність спільних інтересів, взаєморозуміння, формування різних поглядів на життя. Подружжя спільного господарства не веде. Подальше спільне життя і примирення між сторонами є неможливим і перебування у шлюбі суперечить його інтересам та носить формальний характер. Частиною 1 ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Верховний Суд у Постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.11 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття. Тривалий час сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Крім цього, після закінчення строку на примирення, подружжя не примирилось. Судом врахована позиція позивача, відповідно до якої позивач наполягає на розірванні шлюбу, чим підтверджує відсутність зацікавленості у збереженні шлюбних відносин та відновленні сімейного життя. Суд також враховує положення ст. 56 СК України, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб. Згідно з ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. За приписами частини другої цієї ж статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) від 15.01.2020. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим, оскільки подружжя фактично припинило відносини, а шлюб носить формальний характер. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер їх відносин, наполягання на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім`ї неможливо, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, який сплачено при подачі позовної заяви до суду у сумі 1 211, 20 грн (а.с. 6). На підставі наведеного та

Outcome: approved