Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У червні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернулося до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №3792868 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 12000,00 грн. на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах встановлених договором. 26.10.2021 року ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 2610, відповідно до умов якого ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №3792868 що укладений між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . У свою чергу 03.04.2023 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром маркет» уклали договір факторингу №030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами відступило ТОВ «Фінпром маркет» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №3792868, що укладений між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість за Договором позики №3792868 в розмірі 34 850,40 грн., з яких 12000,00 сума заборгованості за основною сумою боргу, 22 850,00 грн. сума заборгованості за відсотками; суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 23.07.2025 представник відповідача, через систему «Електронний суд» подав пояснення, в яких зазначив, що відсотки за користування позикою могли нараховуватись лише до 24.11.2020. Позивачем не надано докази щодо пролонгації договору, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період з розрахунку зниженої процентної ставки 0,70 % у розмірі 3 134,25 грн, тому є обґрунтованими проценти саме в розмірі Просив позов задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованість за договором позики в розмірі 13 358,40 грн. судові витрати по оплаті послуг за надання професійної правничої допомоги в розмірі 1 341,57 грн та стягнути з ТОВ «Фінпром маркет» на користь з [PERSON] судові витрати по оплаті послуг за надання професійної правничої допомоги в розмірі 3 700,15 грн. Представником позивача була подана відповідь на відзив. Зазначає, що у договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строки користування позикою, який обмежений 90 календарними днями. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та відмовити відповідачу в компенсації витрат на правничу допомогу. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Пунктом 2Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно дост. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з наступним. 25.10.2020 між ТОВ « 1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір позики №3792868 , шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 12000,00 грн. на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах встановлених договором. 26.10.2021 року ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 2610, відповідно до умов якого ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №3792868 що укладений між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . У свою чергу 03.04.2023 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром маркет» уклали договір факторингу №030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами відступило ТОВ «Фінпром маркет» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №3792868, що укладений між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Відповідно до п. 5.2. Договору позики №3792868, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгацї, які йому зрозумілі. Згідно з п. 2.3 договору, процентна ставка за Договором є фіксованою. Датою повернення суми позики є 24.11.2020. Сторонами визначено умови кредиту: сума кредиту становить 12 000,00 грн., строк кредитування 30 днів, зі сплатою процентів 1, 99 % в день ( базова процентна ставка фіксована), процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,70% за день; орієнтовна річна процента ставка - 29653,85%; орієнтовна загальна вартість позики 12 807,94грн.; дата повернення позики - 24.11.2020. Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, сума заборгованості за договором №3792868 в розмірі 34 850,40 грн., з яких 12000,00 сума заборгованості за основною сумою боргу, 22 850,00 грн. сума заборгованості за відсотками Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). З наявних матеріалів справи вбачається, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором виконало, надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 12000,00 грн. Факт зарахування коштів у розмірі 12000,00 грн. на рахунок відповідачки підтверджується платіжною інструкцією та не заперечується відповідачкою у відзиві на позовну заяву. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідачка допустила порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснювала платежів, передбачених договором для погашення її договірних зобов`язань. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за основною сумою боргу. Позивач також просив стягнути з відповідача 22 850,00 грн. відсотків, які нарахував за період з 25.10.2020 по 22.02.2021. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору позики №3792868 від 25.10.2020 кредитні кошти надавалися строком на 30 днів. Сума відсотків за період з 25.10.2020 по 24.11.2020 р. становить 7164,00 грн. Саме у такому розмірі відсотки можуть бути стягнуті з відповідача. Посилання позивача на ті обставини, що умовами договору була передбачена пролонгація договору на строк до 90 днів та нібито позивач має право на нарахування відсотків за період понад 30 днів, не знайшли свого доведення в матеріалах справи. Так, умовами Договору позики передбачено, що процедура та наслідки оформлення позичальником подовження строку користування кредитом та застосування автопролонгації передбачені Правилами надання грошових коштів у позику, які розміщені на сайті. Втім, такі Правила відповідачка не підписувала, у якій редакції такі Правила розміщувалися на сайті в день надання кредиту, встановити неможливо. Відтак, підстав вважати, що умова про пролонгацію була погоджена з [PERSON] , немає. Крім того, відповідачем було сплачено 5805,60 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що відображається в розрахунку заборгованості наданого позивачем. Таким чином, всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач частково здійснювала погашення заборгованості, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12000,00 грн. та 1359,00 грн. відсотків, а всього 13 359, 00 грн. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01 листопада 2024року, витяг з акту № 14-П приймання-передачі наданої правничої допомоги від 1 листопада 2022 року до договору № 01-11/24 про надання правничої допомоги від 1 листопада 2024 року (додаток № 2); витяг з акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 02 грудня 2024 року до договору № 01-11/24 про надання правничої допомоги від 1 листопада 2024 року на загальну суму 3 500 грн. та платіжна інструкція. Враховуючи, що позов задоволено частково, що складає 38,33 % від суми позовних вимог, витрати на правничу допомогу понесені позивачем у суді підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 341,55 грн (3 500*38,33/100%). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав: договір № б/н/25 про надання правничої допомоги від 27 червня 2025 року; додаток № 1 до договору № б/н/25 про надання правничої допомоги від 27 червня 2025року, в якому визначено суму гонорару у розмірі 3 000 грн; акт виконаних робіт від 23 липня 2025 року на суму 6 000 грн. Зазначені документи підтверджують факт укладення договору та обсяг наданих послуг, однак не підтверджують фактичної сплати вартості таких послуг або виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо їх оплати. Відповідачем не надано жодних платіжних документів (квитанції, платіжного доручення, чеку тощо), а також документів, що встановлюють обов`язковість оплати (рахунку, інвойсу зі строком та сумою до сплати). Натомість у заяві відповідач зазначає лише «очікувані витрати» у сумі 6000 грн, що свідчить про відсутність факту їх понесення. Акт виконаних робіт (наданих послуг) підписан лише представником відповідача і не містить підпису [PERSON] . Відповідно до ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, компенсації підлягають лише витрати на правничу допомогу, які фактично понесені або щодо яких існує підтверджений документами обов`язок оплатити. З огляду на відсутність доказів сплати чи обов`язкової сплати витрат, підстави для їх стягнення відсутні. Заява відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає відхиленню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, компенсації позивачу підлягають 38,33 % від сплаченого судового збору, тобто 928,40 грн, що підлягають стягненню з відповідача. З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). На підставі викладеного та

Outcome: approved