Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 04059958) на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані 12 календарних днів щорічної основної відпустки у розмірі 6106 (Шість тисяч сто шість) гривень 92 копійки. В обґрунтування позовних вимог зазначено таке. 03 травня 2019 року позивач був прийнятий на роботу за контрактом на посаду спеціаліста І категорії з земельних питань до штату юридичної особи публічного права ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ СТЕПАНІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, відповідно до розпорядження Степанівського сільського голови № 13-к від 02.05.2019 року. З 03 червня 2019 року він був переведений на роботу за трудовим договором (контрактом) на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради у штатному розкладі ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ СТЕПАНІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, відповідно до розпорядження Степанівського сільського голови № 17-к від 28.05.2019 року. Строковий трудовий договір (контракт) від 28.05.2019 року, укладений між Виконавчим комітетом Степанівської сільської ради та мною, сплив 30 жовтня 2019 року. Пунктом 3 рішення Херсонської міської ради № 10 від 11 грудня 2020 року «Про реорганізацію сільських, селищних рад (розформованих територіальних громад) шляхом приєднання до Херсонської міської ради» (зі змінами) було прийнято рішення про реорганізацію шляхом приєднання до Херсонської міської ради, зокрема, Степанівську сільську раду. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Степанівська сільська рада як юридична особа припинена 22 листопада 2021 року. Виконавчий комітет Херсонської міської ради є правонаступником Виконавчого комітету Степанівської сільської ради. Факт роботи позивача у Виконавчому комітеті Степанівської сільської ради та наявність трудових відносин підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 214/3547/22, якою було стягнуто з Відповідача невиплачену заробітну плату та інфляційні втрати. Оскільки компенсація за невикористану відпустку не була виплачена у день звільнення, 22 липня 2024 року позивач звернувся до Виконавчого комітету Херсонської міської ради із заявою № 3-4373 про надання розпорядчого акту щодо його звільнення та сплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. 22 серпня 2024 року позивачем було отримано лист-відповідь Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 3-4373 від 22.08.2024. У вказаному листі Відповідач, зокрема, зазначає, що "До виконавчих органів Херсонської міської ради не передавалися документи відомості щодо... сплати грошової компенсації за всі невикористані Вами дні щорічної відпустки", а також "інформації щодо сплати вам грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки на сьогодні не є можливим надати запитувані документи у зв`язку з відсутністю в Херсонській міській раді, зазначеної інформації". Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Тривалість щорічної основної відпустки для його посади становила 24 календарні дні за повний відпрацьований рік. Він не мав права на додаткові відпустки. Період роботи, за який має бути нарахована компенсація, становить з 03 травня 2019 року по 30 жовтня 2019 року. Цей період включає 6 повних календарних місяців (травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень), оскільки у травні та жовтні відпрацьовано більше половини місяця. Кількість днів щорічної відпустки, що підлягають компенсації, розраховується пропорційно до відпрацьованого часу: 24 календарні дні / 12 місяців = 2 календарні дні відпустки за кожен повний відпрацьований місяць; 2 календарні дні/місяць * 6 місяців = 12 календарних днів. Для розрахунку суми компенсації використовується середньоденна заробітна плата. Заробітна плата за травень 2019 року (з 03.05.2019 по 31.05.2019) згідно з довідкою № 3 від 31.05.2019 р. склала 13 363 грн 64 коп. Заробітна плата за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року (5 місяців) згідно з постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 214/3547/22 склала 78 750 грн. Загальна сума нарахованої заробітної плати за розрахунковий період (03.05.2019 30.10.2019) становить: 13 363.64 грн + 78 750 грн = 92 113.64 грн. Кількість календарних днів у розрахунковому періоді (03.05.2019 30.10.2019), за винятком святкових та неробочих днів (9 травня, 16 червня, 24 серпня), становить 181 календарний день. Середньоденна заробітна плата: 92 113.64 грн / 181 день = 508.91 грн. Сума грошової компенсації за невикористані 12 календарних днів відпустки: 12 днів * 508.91 грн/день = 6106 грн 92 коп. і відповідач, як правонаступник, зобов`язаний виплатити зазначену компенсацію. Ухвалою суду від 16.06.2025 року відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення сторін. Представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності та подано відзив, які мотивовані таким. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. В разі подання позову з недодержанням правил підсудності і наступного саме закриття провадження у справі, а не відмови або повернення позову, подання такого позову перериває перебіг позовної давності. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України - із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Так відповідно до позовної заяви термін дії строкового трудового договору (контракт) від 28.05.2019 сплив 30.10.2019. Тобто як стверджує позивач в день звільнення 30.10.2019 не отримав грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, відповідно до норми частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України строк для подачі позову до суду сплив 30.01.2020р. Позивач звернувся до суду 05.06.2025р. після спливу строку звернення до суду. Встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин. Позивач пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складу заробітної плати. Так, згідно із положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата статтею 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому такі компенсації не можуть належати до заробітної плати. У разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду. Позовні заяви, подані не в межах тримісячного строку, підлягають відхиленню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Так, відповідно до позовної заяви, термін дії строкового трудового договору (контракт) від 28.05.2019 сплив 30.10.2019. Тобто, як стверджує позивач, в день звільнення 30.10.2019 він не отримав грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Відповідно до норми частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України строк для подачі позову до суду сплив 30.01.2020. Позивач звернувся до суду 05.06.2025 після спливу строку звернення до суду. Встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин. Позивачем не надано до суду жодного факту перешкоджання роботодавцем у наданні працівнику відпустки. Під час розгляду справи слід надати оцінку наявності чи відсутності вини працівника у невикористанні відпусток. Найбільш актуально це питання виявляється у випадку, коли працівник займав керівну посаду (як це є у даній справі) і умисно не використовував відпустки з метою заміни її на грошову компенсацію. В подальшому роботодавець (юридична особа) несе додаткові збитки та витрати під час слухання такої справи в судовому порядку. Так, Позивач в позовній заяві стверджує, що прийнятий на роботу в орган місцевого самоврядування як посадова особа на підставі контракту, але контракт, як доказ наявності трудових відносин між позивачем та виконавчим комітетом Степанівської сільської ради, не наданий. Слід звернути увагу, що Позивач відповідно до позовної заяви працював заступником сільського голови з питань діяльності виконавчих органів Степанівської сільської ради. Причини невикористання Позивачем відпустки або неотримання грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні в матеріалах справи відсутні, доказами не підтверджені та не обґрунтовані. Крім вищезазначеного, слід звернути увагу, що позивачем до суду не надано жодного доказу на підставі яких доказів (документів) не використані дні щорічної відпустки, яким чином відповідач перешкоджав їх використати. Також не надано жодного доказу неотримання позивачем заявленої компенсації при звільненні. Таким чином, можна дійти висновку, що у випадку, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, то питання виплати йому компенсації, ставиться в залежність від причини невикористання ним цих відпусток: з його вини чи з незалежних від нього причин. Просить відмовити в задоволенні позову. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказано наступне. У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі 640/8348/21 (провадження №К/990/34222/22), зазначено, що «у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. До «усіх виплат» (заробітна плата, виплата вихідної допомоги, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпустки». Позивач стверджує, що порушення права на отримання компенсації відпустки є триваючим, посилаючись на дату відповіді відповідача. Вказує, що на розгляді Херсонського міського суду перебуває справа (№: 766/8855/25 про зобов`язання Виконавчого комітет Херсонської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 04059958) вчинити дії щодо оформлення та видачі [PERSON] наказу (розпорядження) про його звільнення з посади заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Виконавчого комітету Степанівської сільської ради. Даний позов подано з метою спонукання роботодавця до прийняття розпорядчого акту про звільнення [PERSON] і припинення трудових відносин. Так, обов`язок із виплати компенсації невикористаної частини відпустки має виникнути після настання події - припинення трудових відносин (видання роботодавцем розпорядчого акту про звільнення [PERSON] ) разом із проведенням повного фінансового розрахунку, у порядку встановленому ст. 116 КЗпП України. Саме із дати видання розпорядчого акту про звільнення працівника мають рахуватись будь-які строки щодо встановлення порушення прав позивача (в тому числі строки позовної давності). Дата, коли Позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення права: Строковий трудовий договір Позивача сплив 30 жовтня 2019 року. Однак, Виконавчий комітет Херсонської міської ради став правонаступником Виконавчого комітету Степанівської сільської ради лише з 22 листопада 2021 року, після її припинення як юридичної особи. Ускладненість у визначенні належного відповідача та з`ясуванні обставин: Процес реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Херсонської міської ради, а також ліквідація Степанівської сільської ради як юридичної особи створювали об`єктивні перешкоди для своєчасного визначення належного відповідача та з`ясування всіх обставин, пов`язаних із трудовими відносинами та належними виплатами. Відсутність інформації у правонаступника: Постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, яка підтвердила трудові відносини та стягнула невиплачену заробітну плату, стала підґрунтям для подальших дій Позивача. Після цього рішення, 22 липня 2024 року, Позивач звернувся до Виконавчого комітету Херсонської міської ради із заявою про надання розпорядчого акту щодо звільнення та сплати грошової компенсації. У відповідь, листом № 3-4373 від 22 серпня 2024 року Відповідач офіційно повідомив про відсутність у нього документів та інформації щодо сплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Це свідчить про те, що до моменту отримання цієї відповіді, Позивач не міг повністю реалізувати своє право на отримання інформації та виплати від фактичного правонаступника. Таким чином, фактичне невиконання зобов`язання Відповідачем як правонаступником та відсутність необхідної інформації, що перешкоджала вчасній реалізації права, стали остаточно відомі Позивачу після отримання цієї відповіді 22 серпня 2024 року. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. З 03.05.2019 року позивач був прийнятий на роботу тимчасово за контрактом на посаду спеціаліста І категорії з земельних питань до штату юридичної особи публічного права ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ СТЕПАНІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, відповідно до розпорядження Степанівського сільського голови № 13-к від 02.05.2019 року. З 03.06.2019 року він був переведений на роботу за трудовим договором (контрактом) на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради у штатному розкладі ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ СТЕПАНІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, відповідно до розпорядження Степанівського сільського голови № 17-к від 28.05.2019 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року у справі 214/3547/22 встановлено такі обставини: «Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно заяви позивача від 02 травня 2019 року на ім`я Степанівського сільського голови Кузьоми М.М., він просить тимчасово прийняти його на посаду спеціаліста із земельних та юридичних питань Виконавчого комітету Степанівської сільської ради за строковим трудовим договором (контрактом). (а.с.6) Відповідно до розпорядження сільського голови Кузьоми М.М. від 02 травня 2019 року за №13-к, позивача [PERSON] з 03 травня 2019 року було прийнято на посаду спеціаліста 1 категорії з земельних питань Виконавчого комітету Степанівської сільської ради тимчасово по строковому трудовому договору (контракту). (а.с.7) Відповідно до розпорядження сільського голови Кузьоми М.М. від 28 травня 2019 року за №17-к, позивача з 03 червня 2019 року було переведено на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради. (а.с.8) Згідно строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28 травня 2019 року, укладеного між Виконавчим комітетом Степанівської сільської ради, в особі сільського голови Кузьоми М.М., та позивачем, останній приймається на роботу до Виконавчого комітету Степанівської сільської ради на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів. (а.с.9-11) Згідно п. 1 розділу 2 «Обов`язки сторін» зазначеного строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28 травня 2019 року, за цим контрактом працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату та інші заохочення (премію) за належне ставлення до своїх обов`язків і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і згодою сторін. Премія працівнику виплачується щомісячно разом із заробітною платою у розмірі 150% від посадового окладу. Згідно п. 1 розділу «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника» зазначеного строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28.05.2019 року, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику нараховується заробітна плата, згідно штатного розкладу. Розмір посадового окладу працівника складає 6300 грн. 00 коп. Згідно п.п. 1, 2 розділу «Термін дії та інші умови контракту» зазначеного строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28.05.2019 року, строк дії контракту з 03 червня 2019 року по 30 жовтня 2019 року. Умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі. Факт роботи позивача з 03 травня 2019 року у Виконавчому комітеті Степанівської сільської ради підтверджується також відповідними записами у його трудовій книжці. (а.с.12) Згідно довідки №3 від 31.05.2019 року, виданої за підписом сільського голови Кузьоми М.М. та головного бухгалтера Запорожцевої Н.В., позивачу за травень 2019 року була нарахована заробітна плата в розмірі 13 363, 64 гривень, а сума фактично отриманої заробітної плати становить 9 667, 73 гривень. (а.с.13) Згідно виписки за контрактом по зарплатному банківському рахунку, відкритому на ім`я позивача, за період з 27 травня 2019 року по 22 лютого 2022 року, позивачу зараховувалась заробітна плата востаннє 27 травня 2019 року у розмірі 9 667, 73 гривень. (а.с.14-15) Як убачається з заяви від 31 жовтня 2019 року, надісланої поштовим зв`язком, позивач звернувся до Виконавчого комітету Степанівської сільської ради із заявою про оформлення його звільнення у зв`язку зі спливом строку дії трудового договору (контракту), оформлення та видачу йому трудової книжки. (а.с.16) Згідно рішення Херсонської міської ради №10 від 11 грудня 2020 року «Про реорганізацію сільських, селищних рад (розформованих територіальних громад) шляхом приєднання до Херсонської міської ради» було прийнято рішення про реорганізацію шляхом приєднання до Херсонської міської ради, зокрема, Степанівську сільську раду. (а.с.17-24)». Вказаним судовим рішенням задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Щодо грошової компенсації за невикористану відпустку суд зазначає наступне. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч.1 ст. 75 КЗпП України Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як слідує з ч.1-6 ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Згідно ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Як вбачається з наявних у справі матеріалах позивач перебував у трудових відносинах з з Степанівською сільською радою з 03.05.2019 року. Зазначене сторонами не оспорюється. Проте суд також зазначає, що сторонами взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів щодо надання/не надання позивачу відпусток, тобто з наявних матеріалів суд позбавлений можливості встановити, чи надавалася/не надавалася позивачу відпустка за період роботи, чи оплачувалась/не оплачувалась така відпустка, чи отримував/не отримував позивач компенсацію за невикористану відпустку. Крім того не надано доказів звільнення позивача із займаної посади, позивачем повідомлено, що триває судовий розгляд із даного питання. Таким чином суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану відпустку. Враховуючи, що відсутні докази звільнення позивача із займаної посади, суд вважає, що строк позовної давності при звернення із даним позовом не пропущено. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно дост.77,78,79,80ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Суд наголошує, що згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.76ЦПКУкраїни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed