Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-08 00:00:00

Позивач ТОВ «Споживчий центр» в особі представника адвоката Шабатин Н.А., скориставшись системою «Електронний суд», звернувся в Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] , на його користь заборгованість за кредитним договором №25.01.2025-100000982 від 25.01.2025 у розмірі 38870,00 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 25.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , укладено кредитний договір №25.01.2025-100000982 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн строком на 168 днів. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 38870,00 грн: 14000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 15770,00 грн заборгованість за відсотками, 2100,00 грн заборгованість за додатковою комісією, 7000,00 грн неустойка, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] , подав до суду відзив в якому зазначив, що з позовними вимогами відповідач не погоджується частково, з огляду на наступне. Відповідач не заперечує, що між сторонами мав місце правочин споживчого кредитування, умови якого відображені у паспорті споживчого кредиту від 27.04.2025. Разом з тим, сам факт укладення договору не означає безумовної правомірності всіх нарахувань, здійснених позивачем. Відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», у разі надання споживчого кредиту в сумі, що не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, загальна сума коштів, яку кредитодавець має право вимагати від позичальника за таким кредитом, включно з основною сумою боргу (тілом кредиту), процентами, комісіями, штрафами, пенею та будь-якими іншими платежами, не може перевищувати подвійну суму фактично отриманого кредиту. У даному випадку сума фактично отриманого кредиту становить 10 000 грн, отже, граничний розмір загальної заборгованості, яку кредитодавець має право вимагати, не може перевищувати 20 000 грн. Разом з тим, згідно з умовами кредитного договору загальна вартість кредиту визначена у розмірі 26171,96 грн, що вже перевищує встановлене законом обмеження, а за поданим до суду позовом позивач просить стягнути з відповідача 35 300 грн, що більш ніж у 3,5 рази перевищує суму тіла кредиту. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення сум, що перевищують подвійну суму отриманого кредиту, є такими, що суперечать імперативним вимогам частини п`ятої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування», загальний розмір неустойки (штрафів, пені), що підлягає сплаті споживачем у разі порушення зобов`язань за договором споживчого кредиту, не може перевищувати 50 відсотків суми, отриманої та не повернутої за таким договором, незалежно від кількості днів прострочення. У спірному кредитному договорі передбачено стягнення неустойки у розмірі 100 грн за кожен день прострочення незалежно від суми зобов`язання, при цьому договір не містить жодного граничного обмеження загального розміру такої неустойки. Зазначений спосіб визначення неустойки фактично допускає її необмежене нарахування, що прямо суперечить імперативним вимогам частини другої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування». Також вимога про нарахування та сплату неустойки не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст.627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. За змістом частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З огляду на викладене, заявлені позивачем вимоги про стягнення неустойки, нарахованої на підставі умови договору про 100 грн за кожен день прострочення, є незаконними та підлягають відхиленню у повному обсязі. Нарахування позивачем процентів у розмірі 365 % річних за ст. 625 ЦК України понад граничний розмір загальної заборгованості у 20 000 грн (що становить подвійну суму фактично отриманого кредиту в розмірі 10 000 грн) є незаконним. Таке нарахування перевищує максимально допустимий розмір відповідальності споживача, встановлений частиною п`ятою ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», і фактично спрямоване на обходження імперативних норм закону. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України як засіб відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, входять до загальної суми заборгованості за кредитом і не можуть нараховуватися понад законодавчо встановлений граничний розмір. Таким чином, законодавцем встановлено імперативний граничний розмір відповідальності споживача, який поширюється на всі можливі складові грошових вимог кредитодавця, незалежно від їх правової природи або підстав нарахування. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, як форма відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, входять до загальної суми коштів, що підлягають сплаті за кредитним зобов`язанням, і не можуть нараховуватися понад встановлене законом обмеження. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що норми Закону України «Про споживче кредитування» є спеціальними щодо положень Цивільного кодексу України та підлягають пріоритетному застосуванню, а будь-які спроби обійти встановлені цим Законом обмеження шляхом застосування інших норм цивільного законодавства є неприпустимими. Просив розгляд справи проводити за його відсутності та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення неустойки, інфляційних втрат та процентів. Інших заяв по суті справи, в яких відповідно до ч. 1 ст.174ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. На виконання вимог ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, суддею вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності відповідача [PERSON] , в результаті чого на запит суду із Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовногопровадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Розгляд справи відбувся 09.01.2026. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 25.01.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] , укладений кредитний договір №25.01.2025-100000982 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надає відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача строком на 168 днів з дати його надання, зі сплатою процентної ставки, дата повернення кредиту 11.07.2025. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» для підписання кредитного договору №25.01.2025-100000982 від 25.01.2025 та додаткового договору від 30.01.2025 позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор Е729 та А556 на його фінансовий номер телефону. Відповідно до умов договорів та заявки позичальнику надано кредит у розмірі 14000,00 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. №1-2808 від 28.08.2025, згідно з якою успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 30.01.2025 на суму 4000,00 грн, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 638404315494640254, призначення платежу: Видача за договором кредиту. З довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №25.01.2025-100000982 від 25.01.2025 судом встановлено, що заборгованість відповідача за кредитним договором складає 38870,00 грн, а саме: 14000,00 грн основний борг; 15770,00 грн проценти, нараховані за період з 25.01.2025 по 11.07.2025, 2100,00 грн комісії, 7000,00 грн неустойки. Розмір спірної заборгованості за кредитним договором № 25.01.2025-100000982 від 25.01.2025 відповідачем не спростовано, своїх розрахунків відповідач суду не надав. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із ч.1ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Абзац другий частини 2статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Згідно із ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» (далі Закону)якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з п. 6 ч. 1ст.3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (сплатити гроші). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом,пенею)є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з пунктом 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема Указом Президента України від 14 липня 2025 року № 478/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 4524-IX від 15 липня 2025 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб і такий продовжує діяти на даний час. Таким чином, на даний час в Україні діє воєнний стан, відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів та висновки суду за результатами розгляду справи. В силу положень ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог подано докази укладення електронного договору з урахуванням вимог ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», повну інформацію про отримання коштів позичальником та наявності заборгованості в останнього. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки такі містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог та підтверджують наявність підстав для стягнення заборгованості. Водночас, умови кредитного договору №25.01.2025-100000982 від 25.01.2025 про сплату відповідачем [PERSON] , у період дії в Україні воєнного стану нарахованої неустойки в розмірі 7000,00 грн, як міру відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань на користь кредитодавця, суперечать пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX, через що являються нікчемними, а тому, у порядку, передбаченому положеннями ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, відтак в частині вимог про стягнення неустойки задоволенню не підлягає. З огляду на вказане, суд дійшов висновку що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до часткового задоволення. Відтак, з відповідача [PERSON] , на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню заборгованість в загальній сумі 31870,00 грн. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі, які полягають у сплаті позивачем ТОВ «Споживчий центр» судового збору в розмірі 2422,40 грн., на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню на користь зазначеного позивача з відповідача.

Outcome: approved