Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 553961471 від 22.01.2020 у розмірі 22960 грн, а також витрат на сплату судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 22.01.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 553961471 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора, відповідно до умов якого первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі кредитного ліміту 8000 грн зі сплатою процентів. 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами. Надалі сторони договору факторингу погодили продовження строку його дії додатковими угодами до 31.12.2024. На підставі цього договору факторингу до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 553961471. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строком до 04.08.2021. Предметом цього договору є відступлення прав вимоги, які зазначені у реєстрах, в тому числі за договором 553961471. Надалі договір факторингу № 05/0820-01 додатковими угодами продовжений до 30.12.2024. 14.02.2022 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 14/02/2022-01, згідно якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором 553961471. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, заборгованість не сплачує. В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 22960 грн, яка складається з наступного: 8000 грн заборгованість по кредиту; 14960 грн заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом. У відзиві на позов відповідач зазначив, що чинне законодавство не забороняє передачу майбутніх вимог, проте така вимога має існувати на момент укладення відповідного договору про відступлення права вимоги. Кредитний договір № 553961471, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладений 22.01.2020, тобто через один рік і два місяці після укладення першого договору факторингу 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Право вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до [PERSON] станом на день укладення договору факторингу 28.11.2018 не існувало. Отже позивач не надав докази переходу до нього права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 553961471. Оскільки не доведено факт переходу права вимоги до відповідача від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», то наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора ТОВ «Юніт Капітал». Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідач зазначив, що згідно умов договору нарахування процентів здійснюється в межах строку кредитування, тому нарахування боргу за процентами у розмірі 14960 грн є необґрунтованим. Стосовно розміру витрат позивача на правову допомогу, відповідач зазначив, що розмір у 6000 грн є непропорційним до предмету спору, складність справи є незначною та не потребувала значного часу для вивчення складних правових питань. В судових засіданнях адвокат участі не брав. У зв`язку із чим відповідач зазначив, що пропорційним відшкодуванням витрат позивача на правничу допомогу буде розмір 500 грн. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що виконання договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2024. Право вимоги переходило від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Реєстр прав вимоги до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 , до якого включено Кредитний договір №553961471 від 22.01.2020, укладено 01.06.2020, тобто через п`ять місяців після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги до відповідача вже існувало. Вищезгадані реєстри можуть бути укладені в будь-який момент чинності Договорів факторингу, а перехід права вимоги відбувається в день підписання кожного з Реєстрів. Позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи. Твердження відповідача на недоведеність переходу права вимоги в зв`язку з тим, що позивачем не долучено докази, що підтверджують оплату договорів факторингу є нікчемними. Позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки він виконав умови договору факторингу, надавши відповідні документи. Стосовно нарахування боргу за процентами, представник позивача зазначила, що позивач кредит у розмірі 8000 грн не повернув, тому згідно умов договору на суму боргу нараховуються відсотки у розмірі 1,7 %/ день на весь час користування кредитом. Сторони кредитного договору погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього Договору, є процентами в розумінні ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, тому нарахування відповідачу заборгованості за процентами у розмірі 14960 грн є правомірним. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач долучив акт прийому-передачі виконаних робіт, що свідчить про належне виконання наданих послуг, а отже робота адвоката виконана належним чином. Представник позивача позов підтримала повністю та просила його задовольнити. В судове засідання представник позивача, відповідач та його представник не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Клопотань про відкладення розгляду справи суде не подавали. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши аргументи, наведені сторонами в заявах по суті справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи зі наступного. Суд установив, що 22.01.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] в електронній формі укладено договір № 553961471, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 8000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, нараховані згідно п. 1.3., п. 1.4. або п. 1.5. цього Договору, а саме:. кредит надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання позичальником, на цей період строку, нарахування процентів здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування. У випадку користування кредитом понад 30 днів застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування. В пункті 4.3 сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього Договору (30 днів), є процентами в розумінні ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України. Договір підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором. Відповідно до Заявки на отримання грошових коштів в кредит від 22.01.2020 зазначено договір № 553961471, сума кредиту 8000 грн, номер банківської картки [NUMBER] . Відповідно до платіжного доручення № b14f0325-657e-4dab-8040-89b4bdfcba1d 22.01.2020 та довідки № 11/2024 отримувачу [PERSON] 22.01.2020 перераховано 8000 грн згідно договору № 553961471 від 22.01.2020, та зарахувано на платіжну картку № 5168-74XX-XXXX-6363. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer. З додаткової угоди від 21.02.2020 до договору № 553961471 від 22.01.2020 вбачається, що сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк, на який був наданий Кредит за Договором № 553961471 від 22.01.2020 р. на тридцять днів. На дату укладання цієї Додаткової угоди Позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування Кредитом. Починаючи з 21.02.2020, позичальник сплачує за користування кредитом 1,70 відсотків в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно даної додаткової угоди. З розрахунку заборгованості, проведеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що станом на 01.06.2020 [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 553961471 від 22.01.2020 у розмірі 21736 грн, з яких: 8000 грн борг за тілом кредиту, 13736 борг за процентами. При цьому, розмір процентів нарахований за період з 22.01.2020 по 21.02.2020 за ставкою 0,80 грн/день, а за період з 22.02.2020 по 01.06.2020 за ставкою 136 грн/день. 28.11.2018 ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" уклали договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно із п.1.3, право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно із п.4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Згідно із п.8.2 договору, строк цього договору закінчується 28.11.2019, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. 28.11.2019, 31.12.2020, 31.12.2021, 31.12.2022, 31.12.2023 між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" укладено додаткові угоди №19, №26, №27, №31, №32 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Згідно реєстру № 81 від 01.06.2020 відступлено права вимоги за кредитним договором № 553961471 від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" ТОВ "Таліон Плюс" згідно укладеного договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2020 року зі сплати суми фінансування за Реєстром прав вимоги № 87 від 03.07.2020 року за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" і ТОВ "Таліон Плюс" підтвердили, що станом на 31.12.2020 року Фактором (ТОВ "Таліон Плюс") здійснено повну оплату суми фінансування за відступлення (передачу) прав вимог за Реєстром прав вимоги № 87 від 03.07.2020 року за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року. З розрахунку заборгованості, проведеного ТОВ "Таліон Плюс", вбачається, що станом на 17.12.2021 [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 553961471 від 22.01.2020 у розмірі 22960 грн, з яких: 8000 грн борг за тілом кредиту, 14960 борг за процентами. При цьому, до розміру процентів 13736 грн нараховані проценти за період з 02.06.2020 по 10.06.2020 за ставкою 136 грн/день. 05.08.2020 ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" уклали договір факторингу № 05/0820-1 на строк до 04.08.2021, за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором, 03.08.2021 року на підставі додаткової угоди № 2, сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2022 року та на підставі додаткової угоди № 3, сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2024 року. 20.08.2024 ТОВ "Юніт Капітал" та ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" уклали договір факторингу № 200824 на строк до 20.08.2026, за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладену у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, 21 липня 2021 року у справі 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17, від 15 квітня 2024 року у справі № 2221/2373/12, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, суд вважає, що перехід права вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до його правонаступника - ТОВ «Таліон Плюс» здійснено з дотриманням вимог діючого цивільного законодавства, оскільки підтверджується належними доказами, зокрема договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, додатковими угодами до нього, актом звірки. Перехід права вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а також перехід цієї вимоги від останнього до ТОВ «Юніт Капітал» відповідач не оспорює. У зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача про безпідставність пред`явлення позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал», оскільки перехід до позивача права вимоги за кредитним договором № 553961471 підтверджено належними, допустими та достовірними доказами. У відзиві на позов позивач не висловив заперечень проти того, що 22.01.2020 він уклав договір № 553961471, за умовами якого йому надано кредит у розмірі 8000 грн. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, відповідач використав кредитні кошти, які надало йому ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", в повному обсязі їх не повернув та має заборгованість. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ні ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", ні жодному правонаступнику кредитора за даним кредитним договором, у тому числі позивачу не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту 8000 грн підлягають задоволенню. У той же час, суд зазначає, що позивач включив до суми заборгованості 14960 грн, які визначив як заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. За умовами договору (п.1.2) строк кредитування становить на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником. Додатковою угодою від 21.02.2020 строк кредитування продовжений на тридцять днів. Крім того, процентна ставка в період продовження строку кредитування збільшена та в період з 21.02.2020 по 21.03.2020 встановлена на рівні 1,70 %/день. В період строку, з 22.01.2020 по 20.02.2020 діяла відсоткова ставка, визначена п. 1.2 договору, а саме: 0,01 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, що становить 0,8 грн/день. Отже, розмір відсотків за користування кредитом в період з 22.01.2020 по 21.02.2020 становить 24 грн. З розрахунку заборгованості позивача вбачається, що відсотки за користування кредитом впродовж строку кредитування з 22.01.2020 по 21.02.2020 у розмірі 24 грн відповідач сплатив. У той же, після укладення додаткової угоди 21.02.2020, якою зокрема продовжено строк кредитування на 30 днів, кредитор правомірно нарахував [PERSON] борг за відсотками у розмірі 4080 грн, які підлягають стягненню з останнього, оскільки докази на погашення ціюєї частини боргу відповідач суду не надав. Подальше нарахування заборгованості за відсотками після 22.03.2020 в сукупному розмірі 10880 грн позивач нарахував на підставі пункту 1.4 договору, згідно якого у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Близькі за змістом висновки також сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за «користування позикою», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Позовні вимоги про стягнення боргу, нарахованого в порядку ст. 625 ЦК України, позивач до відповідача не пред`являє. Таким чином, оскільки борг за відсотками за користування кредитом у розмірі 10880 грн нарахований поза межами строку правомірного використання кредиту, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу, що здійснив відповідач, суд виходить з вимог ст.ст.133, 137, 139, 141 ЦПК України, згідно яких такі витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача пропорційно до задоволеної частини позову. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач при подачі позову з ціною у 22960 грн сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, а саме на 12080 грн, то сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1274,50 грн (12080 / 22960 х 2422,4). В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В якості підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір про надання правничої допомоги № 10/03/25-02 від 10.03.2025, додаткову угоду № до вказаного договору, акт прийому-передачі наданих послуг згідно якого вартість складання позовної заяви ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" до боржника, яким є [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 553961471 від 22.01.2020. становить 5000 грн за 2 години, вартість вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з боржника, яким є [PERSON] , за кредитним договором № 553961471 від 22.01.2020 становить 1000 грн за дві години. Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 755/9215/15-ц, зроблено висновок, згідно якого ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про ?захист? прав ?людини ?і основоположних? свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу можливе лише у разі заявлення відповідного клопотання сторони. Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач у відзиві на позов зазначив, що зміст та обсяг наданої правничої допомоги, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, зважаючи на час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та її віднесення до категорії незначної складності, заявлені витрати позивача є непропорційними до предмета спору. Крім того, розгляд справи не потребував безпосередньої участі представника позивача в судовому засіданні. Просив зменшити відшкодування витрат позивача на правничу допомогу до розмірі 500 грн. Позов задоволений частково (52,61 %), розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру, за відсутності протиріч між наявними у справі доказами, судова практика є сталою, застосування великої кількості законів спірні правовідносини не передбачають, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час, враховуючи принципи співрозмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, суд вважає можливим зменшити позивачу розмір відшкодування витрат на правову допомогу до розміру 3000 грн. Загальна сума відшкодування судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 4274,50 грн. На підставі ст.ст. 512, 514, 519, 526, 1048, 1054, 1056-1 України,

Outcome: partial