Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

29.10.2025 представник позивачки звернулась до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 48405,83 грн (без подальшого утримання податків та інших платежів). В обґрунтування позову представник позивачки зазначила, що [PERSON] з 01.05.2004 по 21.04.2025 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №146 від 21.04.2025 її звільнено з підприємства відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням (вихід на пенсію). 19.08.2025 відповідач видав позивачці довідку про розмір заборгованості по заробітній платі станом на день звільнення з роботи, розмір якої після утримання всіх податків та зборів становить 48405,83 грн. У зв`язку з тим, що вказана сума залишається несплаченою, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Також у позові заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2025 задоволено клопотання представника позивачки та поновлено строк для звернення до суду з даним позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, розгляд справи по суті постановлено розпочати з 02.12.2025, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 27.11.2025. Відповідач подав відзив на позов, проти вимог позивачки заперечує з підстав пропуску строку на звернення до суду. У відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у період з 01.05.2004 по 21.04.2025 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумихімпром» (яке на даний час змінило найменування на АТ «Сумихімпром»), про що свідчать відомості з трудової книжки позивачки. Наказом №146 від 21.04.2025 позивачку звільнено з підприємства за власним бажанням (вихід на пенсію) за статтею 38 Кодексу законів про працю України, що також підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої 26.06.1996, а також не заперечується відповідачем. Згідно довідки про доходи, виданої АТ «Сумихімпром» 19.08.2025, позивачці підлягає виплаті заробітна плата у розмірі 48405,83 грн, яка станом на час розгляду справи їй не виплачена, оскільки відомості про це відсутні. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і у повноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною першою статті 116 КЗпП України у свою чергу визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено, що у день звільнення позивачки відповідачем не було виплачено належних їй як звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході розгляду справи судом було встановлено, що позивачці при звільненні була нарахована заробітна плата, однак у повному розмірі та у порядку, визначеному законодавством про працю, вказані виплати у повному обсязі не проведені, через що у відповідача перед позивачкою виникла заборгованість у розмірі 48405,83 грн після утримання податків та інших платежів. Під час розгляду справи відповідач суму заборгованості по заробітній платі перед позивачкою не спростував, водночас заперечував проти позову з тих підстав, що позивачці 21.04.2025 під підпис було вручено письмове повідомлення про нараховану, але не виплачену зарплату, а тому звернувшись до суду з даним позовом 29.10.2025, позивачка пропустила визначений статтею 233 КЗпП України строк. Щодо вказаних заперечень відповідача суд вважає за доцільне зазначити наступне. Як вказано вище, при зверненні до суду з позовною заявою, представник позивачки заявила клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом. Вказане клопотання було розглянуте та задоволене, про що зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі. Крім того згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначений строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Так 11.12.2025 Велика палата Конституційного Суду України ухвалила рішення №1-р/2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо перевірки конституційності положень частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України. Предметом розгляду була норма, яка передбачала можливість звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права. Велика палата проаналізувала наслідки застосування цього строку у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. За результатами розгляду Суд дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку для звернення до суду у таких категоріях справ суперечить Конституції України. На думку Суду, зазначене обмеження звужує зміст і обсяг гарантованих статтею 43 Конституції України прав працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, а також обмежує можливість реалізувати право на судовий захист, гарантоване статтею 55. У зв`язку з цим Конституційний Суд України постановив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у частині, яка стосується строку звернення працівника до суду з вимогами по виплату заробітної плати та інших належних йому суд, є неконституційним та втрачає чинність із дня ухвалення цього рішення. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 48405,83 грн заборгованості по заробітній платі без подальшого утримання податків та інших платежів. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивачка при подачі вказаного позову в силу закону звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved