Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із описаною вище позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 19.01.2015 у виконавчому комітеті Оршовецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області. Також просить залишити проживати на її самостійному вихованні та утриманні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Вказує на те, що причиною розпаду їхньої сім`ї стали різні погляди на сімейне життя, неможливість дійти згоди щодо розподілу подружніх обов`язків, що призвело до припинення спільного проживання. На підставі наведеного позивач вважає, що збереження шлюбу та примирення є неможливим, оскільки подальше перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить її інтересам. Представник позивача адвокат Андроник Б.В. в судове засідання не з`явився, скерував заяву про підтримання позову та проведення розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 18.12.2025 ним подано заяву, в якій він вказав, що позов визнає частково на розірвання шлюбу згідний і в цій частині позов визнає повністю. Щодо вимоги про залишення дітей проживати разом із [PERSON] відповідач не визнає та просить відмовити в задоволенні цієї вимоги, через те, що з цього питання у сторін виник спір. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 19.01.2015 у виконавчому комітеті Оршовецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб мерії [NUMBER] від 19.01.2015 року. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 13.02.2017 та серії [NUMBER] від 08.02.2019. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 29.10.2025 № 476, позивач [PERSON] проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Разом з нею проживають малолітні діти та матір позивача [PERSON] . Будь яких інших доказів сторонами не надано, як і не здійснено заяв про неможливість подачі будь-яких доказів, а також не заявлялися клопотання про їх витребуваня. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження булла взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Під час судового розгляду судом з`ясовані причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, члени якого проживають окремо, подружні стосунки не підтримують. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дослідивши письмові докази, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, оскільки це може зашкодити інтересам позивача та відповідача. З огляду на викладене, шлюб підлягає розірванню, а позов - задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В матеріалах справи міститься вимога, в якій позивач просить залишити їй прізвище, яке вона отримала під час реєстрації шлюбу, а тому при реєстрації розірвання шлюбу слід залишити існуюче прізвище « [PERSON] ». Щодо вимоги про залишення дітей проживати разом із матір`ю, суд виходить із наступного. Згідно з вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У частинах першій та другій статті 161 Сімейного кодексу України зазначається, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про призначення місця проживання дитини. Частиною 4 статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст.19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У цій справі позивачем не було залучено орган опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою, а також цим органом не надано письмовий висновок щодо розв`язання спору стосовно місця проживання неповнолітніх дітей. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні у першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема, в суді. Отже, враховуючи описане вище, беручи до уваги існування спору між сторонами про місце проживання дітей, неподання жодного доказу на обґрунтування вимоги про визначення місця проживання дітей, не залучення позивачем у справу органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою при розгляді спорів щодо місця проживання дитини, а також відсутність відповідного письмового висновку такого органу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 24,56, 104-105, 110, 112, 114-115 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial