Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтовано тим, що 17.05.2022 року позивачем помилково було здійснено три платежі на рахунок невідомої йому на той час особи на загальну суму 66 000 грн (платежами по 25 000 грн, 25 000 грн та 16 000 грн відповідно) та у подальшому стало відомо, що власником банківського рахунку, на який помилково було відправлено грошові кошти, є відповідач. Досудові претензії позивача до відповідача про повернення безпідставно набутих коштів залишилися без задоволення. Позивач вважає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають поверненню безпідставно набуті кошти у розмірі 66 000 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 66 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Разом із позовною заявою, представник позивача звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів, а саме інформацію у АТ «Райффайзен Банк» про те, кому належить картковий рахунок № [NUMBER] , який відкритий у АТ «Райффайзен Банк», на який [PERSON] 17.05.2022 року з рахунку [NUMBER] , відкритого в АТ «А-Банк», було помилково відправлено грошові кошти на загальну суму 66 000 грн (платежами по 25 000 грн, 25 000 грн та 16 000 грн відповідно). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.08.2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн та надання підтвердження (квитанції) суду. На виконання ухвали суду від 14.08.2024 року представником позивача надано суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2024 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 30.01.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у АТ «Райффайзен Банк» інформацію про те, кому належить картковий рахунок № [NUMBER] , який відкритий у АТ «Райффайзен Банк», на який [PERSON] 17.05.2022 року з рахунку [NUMBER] , відкритого в АТ «А-Банк», було відправлено помилково грошові кошти на загальну суму 66 000 грн (платежами по 25 000 грн, 25 000 грн та 16 000 грн відповідно). 24 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачка [PERSON] вказала, що між нею та [PERSON] укладено договір про надання консультативних послуг з питань комерційної діяльності для забезпечення та надання послуг з питань комерційної діяльності для забезпечення та надання доступу фахівцям ПП [PERSON] з виконання робіт по перекачці нафтошламів на території ПРАТ Білоцерківська ТЕЦ. Всі домовленості ним погоджувались у месенджері Вайбер. Вказані платежі є оплатою за отримані послуги. Тому перерахування грошових коштів було здійснено позивачем на користь відповідача не випадково, а аргументи позивача є надуманими та необґрунтованими. Просив задоволити позов. 24 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження договірних відносин між ними. Відсутні докази цілеспрямованості здійснення платежів позивачем на користь відповідача, а також доказів наявності між позивачем та відповідачем договірних відносин. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини. 17 травня 2022 року [PERSON] було здійснено три платежі на рахунок [PERSON] на загальну суму 66 000 грн. платежами: по 25 000 грн, 25 000 грн та 16 000 грн. З листа АТ Райффайзен Банк Аваль №81-15-9/3907-БТ від 27 березня 2025 року вбачається, що банківська картка № [NUMBER] емітована на імя [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що вживав заходи досудового врегулювання спору та звертався до відповідача з досудовою претензією про повернення безпідставно набутих коштів на поштову адресу відповідача, проте вона залишилась без задоволення. Разом з тим, позовна заява та матеріали справи не містять деталей фактичних обставин справи, з яких можна було б дійти висновку про «помилковість» здійснених платежів, зокрема: 1) мети (підстав) для здійснення позивачем відповідних грошових переказів коштів належному отримувачу та кому дійсно ці кошти адресувалися (не зазначено особу та номер рахунку, на який позивач бажав здійснити переказ коштів); 2) чому та за яких умов відбулось помилкове здійснення платежів (чи то була описка під час введення номеру рахунку для здійснення операції переказу коштів, чи будь-яка інша обставина, яка б свідчила про об`єктивну причину помилковості здійснених позивачем переказів грошових коштів на рахунок відповідача); 3) коли та за яких обставин позивач з`ясував про помилкове здійснення ним платежів на користь іншої особи, а також яким чином позивачем було встановлено особу та її дані, на користь якої ним помилково перераховано грошові кошти, адже з доданих до позовної заяви документів, зокрема відповіді АТ «Райффайзен Банк» про відмову у наданні запитуваної інформації щодо власника банківської картки, на яку позивачем було здійснено три окремі помилкові платежі на загальну суму 66 000 грн, вбачається, що така запитувана інформація є банківською таємницею та розголошенню не підлягає. Своєю чергою надані відповідачем письмові докази дозволяють дійти висновку про те, що позивач [PERSON] , та відповідач [PERSON] є знайомими одне одному особами між яким були наявні правовідносини. Так, відповідачка [PERSON] , з 17.01.2008 року є фізичною особою-підприємцем серед видів діяльності якої є консультування з питань комерційної діяльності й керування (код КВЕД 70.22). З матеріалів справи вбачається, що здійснення Позивачем «помилкових» платежів відбулося 17.05.2022 року. Позивач фігурує у документації, де відповідачем надавались консультативні послуги з питань комерційної діяльності для забезпечення та надання доступу фахівцям ПП «Юреко» з виконання робіт по перекачці нафтошламів на території ПРАТ «Білоцерківська ТЕЦ», зокрема щодо: допуску персоналу (фахівців) та автотранспорту ПП «Юреко» на територію ПРАТ «Білоцерківська ТЕЦ», в тому числі [PERSON] як начальника виробництва; тимчасових перепусток щодо виклику фахівців ПП «Юреко», в тому числі [PERSON] як начальника виробництва; заявок на завезення інструменту та матеріалів підрядної організації для виконання робіт; включення в списки осіб, відповідальних за нарядною системою при виконанні робіт, в тому числі [PERSON] як начальника виробництва та особи, яка має право бути керівником робіт за нарядом допуском на тепломеханічному обладнанні. Згідно Наказу №1-К від 12 грудня 2016 року про прийняття на роботу [PERSON] , останню з 14.12.2016 року прийнято на посаду еколога ПП «Юреко», чим підтверджується відношення відповідача до суб`єкта господарської діяльності, оскільки остання є працівником ПП «Юреко». Окрім того наявність правовідносин між позивачем та відповідачем підтверджуються контактуванням ними у месенджері Viber, що підтверджується знімками екрана з облікового запису відповідача про телефонний вхідний дзвінок зроблений позивачем 23.04.2022 року до моменту «помилкового» здійснення ним платежів нібито «невідомій» йому особі 17.05.2022 року. Здійсненню «помилкових» платежів передували правовідносини між позивачем та відповідачем консультативного характеру щодо виконання робіт по перекачці нафтошламів на території ПРАТ «Білоцерківська ТЕЦ», а перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів є оплатою останнього за надання таких консультативних послуг, які існували та виконувались за усною домовленістю сторін. Змальовані відповідачем життєві обставини у сукупності з долученими доказами дають підстави дійти до цілісного висновку про наявність між позивачем та відповідачем правовідносин. Доказів протилежного позивач суду не надав, не спростував подані докази відповідача, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. За змістом частин 1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти (п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (абз. 1-2 ч. 1 ст. 7 ЦК України). Аналіз загальних положень про договір говорить про наступне: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України); відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України); договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України). Таким чином, усна домовленість сторін також є договірним зобов`язанням, відповідно на такі правовідносини також поширюються загальні засади цивільного законодавства, в тому числі: справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст.ст. 1212-1214 ЦК України грошові кошти на які був здійснений помилковий переказ внаслідок рахункової помилки та відсутності добровільності на операцію переказу підлягають поверненню як безпідставно набуті грошові кошти (майно). Водночас за змістом п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. За загальним правилом процедура повернення коштів залежить від встановлення на якому етапі та якою з сторін операції була допущена помилка. Незалежно від причини помилки першочерговим невідкладним етапом повернення коштів є повідомлення банківської установи, чи небанківського надавача платіжних послуг про наявність помилкового переказу. Таке повідомлення може бути здійснено, наприклад, на гарячу лінію чи службу підтримки банку, шляхом залишення заявки в онлайн банкінгу чи шляхом відвідин відділення банківської установи, в ході яких клієнт повинен пояснити відому йому інформацію про помилковий переказ та заявити бажання повернути кошти чи заморозити операцію до встановлення обставин. Надавачі платіжних послуг зобов`язані здійснювати моніторинг платіжних операцій та забезпечувати вжиття заходів для запобігання або припинення помилкових операцій. Згідно ч. 3 ст. 32 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача щодо використання платіжного інструменту, помилкових, неналежних, неакцептованих платіжних операцій, ініційованих з використанням такого платіжного інструменту, надавати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, встановлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень (скарг) громадян. Таким чином, платник повинен повідомити надавача платіжних послуг (банк) про факт виконання з його рахунку неналежної платіжної операції. Саме на платника законодавець покладає обов`язок повідомляти надавача платіжних послуг (банк) про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Так, згідно ч. 4 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. Досудову вимогу-претензію (без попереднього негайного звернення до банку щодо здійснення помилкової операції) було відправлено позивачем відповідачу 04.07.2024 року, про що вбачається з накладної № 0504003130124, при цьому здійснення трьох «помилкових» платежів на загальну суму 66 000,00 грн. відбулося 17.05.2022 року. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (касаційне провадження № 61-22315сво18) зазначено, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку (постанова від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22), що «тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Згідно пунктів 2, 4, 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст.ст. 77-80 ЦПК України докази повинні бути належними (які містять інформацію щодо предмета доказування), допустимими (суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи) та достатніми (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування). При цьому обов`язок доказування покладається на кожну зі сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Отже внаслідок звернення позивача з позовною заявою до суду, саме на останнього покладається обов`язок доведення того факту, що його право було порушене. Позивачем не наведено деталей фактичних обставин, за яких відбулися «помилкові платежі» на користь відповідача, не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б дали змогу дійти до висновку про «помилковість» здійснених позивачем платежів. Приймаючи до уваги те, що позивачем не надано до суду достатні та обґрунтовані докази «помилкового» характеру здійснених ним платежів на користь відповідача, а останнім доведено наявність між позивачем та відповідачем правовідносин та відсутність порушення прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів у загальному розмірі 66 000 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed