Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

14.06.2024 року Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» звернулось до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про визнання права іпотеки на нерухоме майно, в якій просить суд визнати за позивачем право іпотеки на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на умовах, передбачених договором іпотеки від 17.04.2007 року; внести запис до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] та внести запис в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вказаного приміщення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 17 квітня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2007/24-24/47, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 68086,00 доларів США, строком до 16.04.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом. Кредит надано на фінансування будівництва житла. Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 2007/24-24/47 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 17 квітня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою О.О. Відповідно з пунктом 1.1. Договору іпотеки встановлено, що Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором №2007/24-24/47 від 17 квітня 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер [ADDRESS] . Однак, як зазначає позивач, в подальшому йому стало відомо, що будинок, в якому розташована квартира, майнові права на яку було передано в іпотеку, Іпотекодавець з метою уникнення виконання зобов`язань за договором, 10.07.2008 року уклав з будівельником угоду про заміну сторони у зобов`язанні, відповідно до якої на підставі письмової заяви [PERSON] та заяви [PERSON] було переоформлено договір резерування на квартиру, майнові права на яку є предметом забезпечення на [PERSON] . Однак, іпотекодержателя про таку зміну умов договору резервування повідомлено не було та банк такої згоди не надавав. В подальшому, будинок було введено в експлуатацію та присвоєно адресу: [ADDRESS] . Як встановлено з витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] 01.09.2008 року зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] , майнові права на яку було передано в іпотеку за собою, та 12.09.2008 року здійснив відчуження вищезазначеної квартири [PERSON] . В порушення положень договору, [PERSON] не повідомив Іпотекодержателя про оформлення права власності на предмет іпотеки, та введення останнього в експлуатацію, чим порушив права Іпотекодержателя. Як вказує позивач, відповідач до теперішнього часу не надав банку документи для оформлення змін до договору іпотеки та реєстрації обтяжень предмету іпотеки, як це передбачено законодавством та більш того здійснив відчуження предмету іпотеки. У зв`язку з вказаними діями, як стверджує позивач, він позбавлений можливості на своє право з задоволення своїх вимог за кредитним договором, так як порушуючи договір іпотеки та чинне законодавство відповідач не уклав додаткової угоди до договору іпотеки щодо передачі в заставу банку збудованої нерухомості, майнові права на яку є предметом іпотеки. Виходячи з обставин цієї справи, позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право як іпотекодержателя порушене, а відтак належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.06.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 20.06.2024 року представником позивача на виконання вказаної ухвали суду, надано до суду заяву про усунення недоліків. Оглянувши матеріали справи, суддею встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 17.06.2024 року, позовна заява відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України. Підстави для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси, у відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦПК України. За наслідком чого ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Разом з позовом, позивачем також було надано до суду заяву про забезпечення позову, за наслідком розгляду якої ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2024 року заяву представника позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про забезпечення позову задоволено, вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/19008/24 шляхом: накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 24533164; встановлення заборони органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 24533164. 10.10.2024 року до суду надійшла заява від представника позивача про залучення до участі по справі в якості співвідповідача [PERSON] , як іпотекодавця за договором іпотеки від 17.04.2007 року, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №2007/24-24/47 від 17.04.2007 року. За наслідком розгляду вказаного клопотання, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2024 року залучено до участі у цивільній справі №947/19008/24 за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] про визнання права іпотеки на нерухоме майно, в якості співвідповідача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] . Також, 09.10.2024 року представником позивача через підсистему надано до суду в електронній формі клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 09.12.2024 року задоволено та витребувано: - з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6) належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи, щодо нерухомого майна за реєстраційним номером: 24533164, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 04.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцова Т.А., р№2244, власник - [PERSON] ; - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Образцової Тетяни Анатоліївни (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Варненська, 3) належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи, за наслідком вчинення реєстраційних дій на підставі договору купівлі продажу від 04.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №2244, відносно об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 24533164. На виконання вказаної ухвали суду про витребування доказів, до суду надійшли : - 30.12.2024 року відповідь з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради; - 01.01.2025 року витребувані судом докази від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Образцової Тетяни Анатоліївни. Також, судом, за наслідком залучення в якості співвідповідача - [PERSON] , з метою встановленого її зареєстрованого місця проживання та для належного сповіщення останньої про дату, час і місце проведення судового засідання, судом було надано відповідний запит до відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. На даний запит, судом отримано відповідь з якої вбачається, що наявна інформація про громадянку [PERSON] , [INFO] , яка 30.08.2013 року змінила прізвище на [PERSON] , та з 10.11.2015 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 27.02.2025 року до суду в електронній формі надійшло від представника позивача клопотання про витребування доказів, відповідно до якого представник за для повної ідентифікації та вірного відображення прізвища та ім`я відповідачки, а також встановлення підстав зміни прізвища та ім`я, просив суд витребувати з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), повні матеріали щодо зміни прізвища та ім`я [PERSON] на [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дане клопотання задоволено судом ухвалою суду від 27.02.2025 року та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10 а) інформацію, з наданням належним чином підтверджуючих доказів, щодо зміни ім`я та прізвища громадянкою [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER] , що за наявною інформацією мало місце 30.08.2013 року на « [PERSON] ». На виконання вказаної ухвали суду, 28.05.2025 року до суду надійшла відповідь з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до якої додано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені №00051413188 від 26.05.2025 року, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінила 27.08.2013 року змінила прізвище та ім`я на: « [PERSON] », про що складено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції актовий запис №59. За наслідком чого судом було вірно визначені дані про відповідача [PERSON] , як [PERSON] . Також, суд зазначає, що 29 квітня 2025 року до суду надійшов відзив від представника відповідачки [PERSON] адвоката Голотової М.М., в якому представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] при придбанні квартири, яка виступає предметом цього судового спору, діяла добросовісно та доброчесно. У 2008 році відповідачка [PERSON] прийняла рішення придбати нерухоме майно для власного проживання. З метою отримання професійної консультації вона звернулася до своєї знайомої [PERSON] , яка раніше працювала ріелтором, щоб вона допомогла з пошуком варіантів для придбання квартири. [PERSON] надала [PERSON] кілька рекомендацій щодо житлових комплексів, де можна було переглянути квартири для придбання. Серед запропонованих варіантів був житловий комплекс, побудований Будівельною компанією «Бастма», розташований за адресою: [ADDRESS] . В один із днів відповідачка разом із [PERSON] прибула до офісу Будівельної компанії «Бастма», що знаходився на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] . У приміщенні офісу перебувала бухгалтер компанії. Через значний проміжок часу, який сплинув, відповідачка не може пригадати її ім`я. На запит відповідачки щодо наявності вільних квартир для придбання, представник будівельної компанії повідомила, що усі квартири, які продавалися забудовником, уже реалізовані. Однак вона зазначила, що наявні пропозиції інвесторів, які раніше придбали майнові права на стадії будівництва і наразі мають намір продати своє майно, після отримання свідоцтва про право власності. Відповідачка погодилася розглянути такий варіант. Ключі від квартири [ADDRESS] у цьому будинку знаходилися у бухгалтера будівельної компанії, у зв`язку з чим відповідачці одразу надали можливість оглянути квартиру. Згодом, подивившись ще декілька варіантів в інших будівельних комплексах, відповідачка прийняла рішення придбати квартиру, що є предметом цього судового спору. З приводу придбання цієї квартири, як зазначено у відзиві, відповідачка спілкувалась виключно з бухгалтером будівельної компанії. Остання повідомили, що протягом декілька тижнів власник квартири завершить оформлення правовстановлюючих документів і вона повідомить дату угоди. Власника квартири [PERSON] , як зазначає відповідачка, вона бачила один раз в житті, у нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу квартири, до цього вона з ним не була знайома і більше ніколи не бачила. Так само вона не була знайома і з [PERSON] , ніколи її не бачила. Як вказує представник відповідачки у відзиві, перед укладанням договору, нотаріус перевірила інформацію про об`єкт нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не виявила будь-яких записів про іпотеку чи інші обтяження, що обмежували б право розпорядження нерухомим майном, про що повідомила відповідачку та внесла цю інформацію до тексту договору. В приміщенні нотаріуса відповідачка розрахувалась із продавцем, передала йому грошові кошти за квартиру в повному обсязі. За таких обставин, як вказує представник, відповідачка набула права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2008 року і з того часу по теперішній час (тобто вже 17 років) вона проживає в цій квартирі, несе витрати на її утримання. Представник відповідачка вказує, що ані під час пошуку квартири для придбання, ані під час укладання договору купівлі-продажу від 12.09.2008 року, ані в подальшому, відповідачці не були відомі обставини отримання [PERSON] кредиту, передачу майнових прав на користь [PERSON] , оформлення договору іпотеки, за яким [PERSON] передала майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер [ADDRESS] в межах забезпечення зобов`язань за кредитним договором. Відповідачка [PERSON] не знала і не повинна була знати про існування незареєстрованого обтяження (іпотеки) на майно, яке придбала. Вона набула право власності на нерухоме майно вільним від обтяжень та незареєстрованих прав інших осіб , а тому вважає себе добросовісним набувачем та власником квартири, яка є предметом цього судового спору. У зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що за таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Також 29 квітня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Голотової М.М. про застосування строків позовної давності. 30.04.2025 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Голотової М.М. про допит в якості свідка [PERSON] , яка задоволена судом 12.05.2025 року. 12.08.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 02.12.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від співвідповідача [PERSON] , в якому вона зазначає, що кредит отримувався відповідачкою не для власних потреб, а в межах діяльності ТОВ «Академія СІ», де вона працювала. Кредит АКБСР «Укрсоцбанк» був наданий для фінансування будівництва житла за інвестиційним договором між [PERSON] та ТОВ МП «Брокерська фірма «Бастма», а ТОВ «Академія СІ» виступало майновим поручителем за кредитним договором № 2007/24-24/47 від 17.04.2007, що прямо зазначено в договорі. Фактично працівників підприємства керівництво спонукало оформлювати такі кредити, а кошти від реалізації збудованих квартир передавалися керівництву підприємства. Одночасно з кредитним договором 17.04.2007 відповідачка підписала договір іпотеки майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Після завершення будівництва, за вказівкою керівництва ТОВ «Академія СІ», право власності на квартиру оформлено на брата відповідачки [PERSON] як формального набувача для подальшого відчуження реальному покупцю, а виручені кошти мали спрямовуватися на погашення зобов`язань перед банком; різниця між сумою кредиту та сумою, отриманою від продажу, становила прибуток підприємства. 12.09.2008 квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] у звичайний ринковий спосіб за участю представника забудовника ТОВ МП «Брокерська фірма «Бастма». Договір купівлі-продажу укладено між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). Покупець сплатила повну ринкову вартість 114 000 дол. США, на що було складено розписку. Як зазначено у відзиві, отримані кошти одразу були передані працівнику ТОВ «Академія СІ», який був присутній при укладенні договору та фактично отримав вигоду від продажу. Відповідачка не отримала жодної фінансової вигоди від операції. Відповідачка та її брат не були знайомі з [PERSON] і не вели з нею переговорів; безпосередньо всі питання продажу здійснювався за участю представника забудовника. В тексті відзиву відповідачка [PERSON] просить застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності звернення до суду із позовом та зазначає, що позовні вимоги про визнання права іпотеки заявлені з істотним пропуском позовної давності. Кредитним договором №2007/24-24/47 від 17.04.2007 передбачено щомісячне погашення, кінцевий строк повернення до 16.04.2027. Водночас пункт 4.4 договору передбачає дострокове настання строку виконання у разі прострочення понад 90 днів. Погашення було припинено ще у 2008 році, що надало банку право вимагати дострокового повернення всієї суми (ч. 2 ст. 1050 ЦК України; п.п. 4.4, 4.5 договору). Банк реалізував це право, звернувшись до суду. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 617 833,20 грн. Як вказано у відзиві, звернення з позовом про дострокове стягнення та отримання рішення суду змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору: строк виконання зобов`язання вважається таким, що настав у повному обсязі на момент такого звернення/рішення. Отже, початок перебігу позовної давності за пов`язаними іпотечними вимогами, як вказує відповідачка, слід обчислювати щонайпізніше з 13.11.2013, а трирічний строк сплив у 2016 році, однак позов подано лише у 2024 році майже через десятиліття після спливу граничного строку. Відповідачка вказує, що заміна кредитора не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що вона спливла і до додаткової вимоги. Відповідачка вважає, що банк знав про порушення свого права щонайменше з моменту розгляду справи про стягнення боргу та отримання рішення 13.11.2013 року, а також мав договірне право контролювати стан предмета іпотеки (п. 2.1.1 договору іпотеки). Також, відповідачка вважає, що поданий позов фактично спрямований на відновлення можливості виконання рішення 2013 року після спливу строків, що суперечить принципам правової визначеності та ефективності судового захисту, оскільки судове рішення не має бути декларативним чи формальним і повинно реалізовуватися у спосіб та в межах строків, визначених законом. З огляду на викладене, вимоги про визнання права іпотеки та похідні вимоги про поновлення запису щодо іпотеки/звернення стягнення на квартиру, відповідачка вважає такими, що задоволенню не підлягають. Разом з вказаним відзивом на позовну заяву, 02.12.2025 року відповідачкою [PERSON] надано клопотання про долучення доказів. 12.12.2025 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшли відповідь на відзив та письмові пояснення, в яких останній вважає безпідставними доводи відповідачів про необґрунтованість заявлених вимог, про пропуску строку позовної давності, просить суд задовольнити позовні вимоги. 15.12.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Голотової М.М. надійшли письмові пояснення. В судовому засіданні 29.12.2025 року судом було ухвалено прийняти та долучити до матеріалів справи вказаний відзив на позовну заяву, приєднати додаткові докази по спарві, відповідь на відзив. До судового засідання 29.12.2025 року також з`явились: - представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Байрамов О.В., який підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити; - представник відповідача [PERSON] [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином. Однак, 26.12.2025 року до суду надійшло клопотання від відповідачки [PERSON] про відкладення судового засідання, з підстав запланований виїзд. В судовому засіданні 29.12.2025 року, з урахуванням думки учасників справи, судом було ухвалено відмовити у задоволенні вказаного клопотання та провести розгляд справи в судовому засіданні 29.12.2025 року за наявною явкою учасників справи. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та визначено час для проголошення судового рішення - 16 год. 30 хв. 29.12.2025 року. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом з поданих до суду доказів встановлено, що 17 квітня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] (яка в подальшому як встановлено судом змінила прізвище та ім`я на [PERSON] ) було укладено кредитний договір № 2007/24-24/47 , за умовами якого останній надано кредит у розмірі 68 086,00 доларів США, строком до 16.04.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом. Кредит надано на фінансування будівництва житла. Пунктом 1.3.1. Кредитного договору визначено, що Кредитор укладає в день укладення цього Договору - з Позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку майнові права на незакінчене будівництвом нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, будівельний номер [ADDRESS] . Згідно умов кредитного договору № 2007/24-24/47 від 17 квітня 2007 року, позивальник, серед іншого, зобов`язаний: сплачувати проценти за використання кредиту, передбачених цим договором; своєчасно та в повному обсязі погашати транші кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його користування та можливими штрафними санкціями в порядку; протягом двох робочих днів після оформлення та реєстрації права власності на квартиру, укласти з кредитором додаткову угоду, визначеною п.1.3.2 цього Договору (пп.3.3.4. п.3.2. ст.3 Договору); протягом двох робочих днів від дня укладення договору про внесення змін до іпотечного договору, зазначеного у п.п.1.3.1 цього Договору, оформити на умовах, попередньо узгоджених с Кредитором, договір страхування предмету іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування на користь Кредитора, як вигодонабувача та надати Кредитору оригінальний примірник цього договору або його нотаріально засвідчену копію, а також протягом двох робочих днів після внесення змін та або доповнень до вищезазначеного договору страхування, надати Кредитору оригінальні примірники або нотаріально засвідчену копію цих змін та/або доповнень ( пп.3.3.2.- 3.3.8. п.3.3. ст.3 договору); протягом двох робочих днів з моменту виконання заходів, на які був наданий кредит згідно з п.1.2. цього договору, повідомляти про це Кредитора з наданням усіх первинних документів, а також надати можливість ознайомитися та перевірити їх достовірність на місці знаходження відповідного майна (пп.3.3.11 пп.3 п.3 Договору); протягом дії цього Договору не здійснювати будь-яких дій щодо зниження вартості засобів забезпечення виконання зобов`язання, визначених п.1.3 цього Договору, а також надавати Кредиторові можливість перевірки їх дійсності та грошової оцінки (ппп.3.3.12 пп.3 п.3 Договору). Відповідно до п. 4.4. умов кредитного договору № 2007/24-24/47 від 17 квітня 2007 року, сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пп.3.3.2.-.3.3.8., 3.3.11.-3.3.12. та 3.3.15. цього договору, порушення умов договору, визначеного в п.1.3 цього договору, протягом більше ніж 10 робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до п. 4.5. умов кредитного договору № 2007/24-24/47 від 17 квітня 2007 року, сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пп.3.3.8.-.3.3.9 цього договору, порушення умов договору, визначеного в п.1.3 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] (на теперішній час - [PERSON] ) укладено Договір іпотеки від 17 квітня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою О.О., зареєстрований в реєстрі за №897. Згідно з пунктом 1.1. Договору іпотеки встановлено, що Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором № 2007/24-24/47 від 17 квітня 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі - «Основне зобов`язання», майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.1.1 договору предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві договору інвестиційного договору № 87/36/06 в будівництво 10-ті поверхового двосекційного цегляного житлового будинку [ADDRESS] з інженерними мережами у м. Одесі від 04.01.2006 року, що укладений між Позичальником та ТОВ малим підприємством «Брокерська фірма «Бастма», а також документа, що підтверджує фінансування Іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів. Відповідно до пункту 2.1.9 Іпотекодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів з моменту оформлення та реєстрації права власності Іпотекодавця на нерухоме майно, зазначене в пункті 1.1 Договору, укласти з Іпотекодержателем договір про внесення змін, зазначений в пункті 1.9 договору. Відповідно до пункту 1.9 договору сторони погодили, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 цього Договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Зазначений договір про внесення змін є підставою для реєстрації заборони відчуження предмету іпотеки, що накладається згідно з п.1.10 цього Договору. Відповідно до пункту 2.1.13. Іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Судом встановлено, що 10.07.2008 року іпотекодавець за вказаним іпотечним договором - [PERSON] уклала з забудівельником - ТОВ малим підприємством «Брокерська фірма «Бастма» та [PERSON] угоду про заміни сторони у зобов`язанні, відповідно до якої на підставі письмової заяви [PERSON] та заяви [PERSON] , замінено сторону [PERSON] у договорі №87/36/06 стосовно інвестування в будівництво 10-поверхового двосекційного цегляного житлового будинку [ADDRESS] від 4 січня 2006 р., зі всіма змінами та додатками до нього, укладений між ТОВ МП БФ «Бастма» та [PERSON] , покладаючи на [PERSON] відповідно до договору всі обов`язки та права як «Інвестора». З поданих до суду документів вбачається, що іпотекодержатель за договором іпотеки від 17 квітня 2007 року, про укладення вищевказаної угоди з заміни інвестора у договорі №87/36/06 стосовно інвестування в будівництво 10-поверхового двосекційного цегляного житлового будинку [ADDRESS] (ст.) мкр. Д житлового району IV-5 Південний з інженерними мережами в м. Одеса від 4 січня 2006 р., зі всіма змінами та додатками до нього, укладений між ТОВ МП БФ «Бастма» та [PERSON] , повідомлений не був, згоди на укладення вказаної угоди про заміну сторони інвестора не надавав. В подальшому, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про затвердження державного акту прийняття в експлуатацію 10-ти поверхового житлового будинку (буд. [ADDRESS] » вирішено: затвердити акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту 10-ти поверховий, 2 -х секційний, 79- квартирний, житловий будинок, загальною площею квартир-4851,7м2, житловою площею квартир - 2423,4м2, площею цокольного поверху -528,9м2, площею технічного поверху - 614,8 м2 , зведений на земельній ділянці по [ADDRESS] (буд. [ADDRESS] ),яка знаходиться в користуванні управління капітального будівництва Одеської міської ради на підставі договору оренди землі від 12.09.2005р.,- прийняти в експлуатацію; запропонувати КП ОМБТІ та РОН зареєструвати закінчений будівництвом об`єкт, вказаний в п. 1 даного розпорядження, за Одеською міською радою. Отже, вказаний будинок, в якому був розташований об`єкт будівництва квартира [ADDRESS] , за інвестиційним договором № 87/36/06 в будівництво 10-ті поверхового двосекційного цегляного житлового будинку [ADDRESS] від 04.01.2006 року, який був переданий [PERSON] ( [PERSON] ) за договором іпотеки від 17 квітня 2007 року в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», було введено в експлуатацію та присвоєно адресу: [ADDRESS] . 27.08.2008 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі інвестиційного договору №87/36/06 в будівництво 10-ті поверхового двосекційного цегляного житлового будинку [ADDRESS] від 04.01.2006 року, угоди про зміну сторони в договорі від 10.07.2008 року, акту №36 прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 11.08.2008 року, видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . У відповідності до наданої до суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №374481121 від 16.04.2024 року, 01.09.2008 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 27.08.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Доказів на підтвердження повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателя за договором іпотеки від 17 квітня 2007 року, про ведення об`єкту будівництва в експлуатацію та реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , майнові права на яку були передані банку, матеріали справи не містять. Також з вказаної інформаційної довідки вбачається, що 12.09.2008 року зареєстровано припинення права власності [PERSON] на зазначене майно. Так, судом встановлено, що 04.09.2008 року між [PERSON] , як продавцем, та громадянкою [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №2244, за умовами якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала у власність за 55068,00 грн. квартиру [ADDRESS] . 12.09.2008 року за [PERSON] на підставі вищевказаного договору зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №378471844 від 14.05.2024 року. У відповідності до довідки ТОВ «Золота Чайка» від 17.04.2025 року за вих. №9, [PERSON] починаючи з 2008 року проживає за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за надані житлово-комунальні послуги станом на 17.04.2025 року відсутня. Також судом встановлено, що 10.09.2019 року Загальними зборами AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT«Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк». Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера AT«Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна прав та обов`язків AT«Укрсоцбанк», які зазначені у даному акті, з 15.10.2019 року виникає у AT «Альфа-Банк». Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів AT «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за передавальним актом від 15.10.2019 є AT «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT«Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019р. На підставі зазначених документів правонаступником Акціонерної товариства «Укрсоцбанк» та належним кредитором за Кредитним договором та спірним договором іпотеки є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». В подальшому, 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» було змінено назву на АТ «СЕНС БАНК». Як вказує позивач, АТ «СЕНС БАНК» стало відомо, що житловий будинок по [ADDRESS] було введено в експлуатацію та встановлена нумерація: [ADDRESS] , проте, відповідачка до теперішнього часу не надала Банку документи для оформлення змін до Договору іпотеки та реєстрації обтяжень предмету іпотеки, як це передбачено законодавством та більш того здійснив відчуження предмету іпотеки, у зв`язку з чим, позивач позбавлений можливості задоволення своїх вимог за кредитним договором, так як порушуючи Договір іпотеки та чинне законодавство відповідачка не уклала Додаткової угоди до Договору іпотеки щодо передачі в іпотеку банку збудованої нерухомості, майнові права на яку є предметом іпотеки. Виходячи з обставин цієї справи, позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право як іпотекодержателя порушене, а відтак належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотеки на майно. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірах і в порядку, що встановлені договором. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормами ст. 525 ЦК України встановлена неприпустимість односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.. Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. (ч.1 ст.575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч.4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Вимоги частин першої - четвертої цієї статті не застосовуються, якщо на момент переходу від іпотекодавця до іншої особи спеціального майнового права на майбутній об`єкт нерухомості, що є предметом іпотеки, у Державному реєстрі прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження спеціального майнового права на майбутній об`єкт нерухомості іпотекою, і така особа не знала і не могла знати про наявність іпотеки. У такому разі задоволення вимоги іпотекодержателя може здійснюватися за рахунок іншого майна боржника. Конституційний Суд України у рішенні від 14 липня 2020 року у справі № 8-р/2020 зазначив, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону України «Про іпотеку», а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Отже Іпотекодержатель має право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок правонаступництва. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин шостої та сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя щодо задоволення забезпечених вимог за рахунок предмета іпотеки виникає з моменту державної реєстрації іпотеки, а зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості державної реєстрації. Отже, загальне правило полягає в тому, що іпотека як спосіб забезпечення виконання зобов`язання надає кредитору можливість одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами боржника, якщо інше не встановлено законом. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Приймаючи вищевикладене в цілому, вбачається, що відповідачка [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №2244, придбала у власність нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , майнові права на яку, як встановлено судом, в свою чергу були передані [PERSON] (на теперішній час - [PERSON] ) іпотекодержателю АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого наразі є позивач, на підставі Договору іпотеки від 17 квітня 2007 року. Суд зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч. 2. 4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст. 181 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу від 04.09.2008 року вбачається, що спірна квартира належала на праві власності продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності бланк серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 27.08.2008 року. У відповідності до пункту 4 вказаного договору, нотаріусом посвідчено, що продавець свідчив про те, що відчужувана квартира на момент укладення цього договору раніше нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не передана в користування (найм; оренду), під заставою ( в тому числі податковою) та забороною (арештом) не перебуває, шлюбний договір відносно неї не укладався, судового спору щодо вказаної квартири, а також прав у третіх осіб, у тому числі дітей, як у межах, так і за межами України не має, зазначена квартира не є внеском до статутного фонду юридичних осіб, як юридична адреса не використовується, знаходиться у стані, який є повністю придатним для використання за цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів у квартирі не має, боргом по квартплаті та за житлово-комунальні послуги не обтяжена. З наявних в матеріалах справи вищезазначених інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що в свою чергу не заперечувалось позивачем, вбачається, що відомості про обтяження іпотекою та заборони відчуження не були зареєстровані відносно вищевказаної квартири. Як встановлено, з дати купівлі відповідачкою [PERSON] спірної квартири, вона використовується відповідачкою для її фактичного проживання в ній, та перебуває у власності більше 16 років до дня звернення позивача до суду з цим позовом. Дослідивши наведені відповідачкою [PERSON] обставини та подані в їх обґрунтування докази, суд вважає, що надані документи свідчать про безумовну добросовісність поведінки відповідачки як під час та і після придбання спірної квартири. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. З урахуванням наведеного у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки. Разом з тим при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно суд має враховувати публічний характер державної реєстрації речових прав та їх обтяжень. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав. Відомості цього реєстру вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). При цьому пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплює принцип гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права та їх обтяження. У зв`язку з цим суд під час розгляду спорів, пов`язаних з іпотекою, зобов`язаний оцінювати наявність або відсутність добросовісності у зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа при набутті нерухомого майна вправі покладатися на відомості Державного реєстру речових прав щодо наявності або відсутності. Відтак, за відсутності у реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження, особа, яка добросовісно покладалася на такі відомості та не знала і не могла знати про існування незареєстрованого обтяження, набуває право на майно вільним від незареєстрованих прав та обтяжень. Зазначений правовий висновок сформульований, зокрема, у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 також наголошено, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19). У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 також наголошено, що за таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню При цьому суд враховує, що добросовісність як стандарт поведінки характеризується чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони правовідношення. Загальні засади приватного права справедливість, добросовісність і розумність мають фундаментальний характер і підлягають врахуванню при застосуванні та тлумаченні норм цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду також наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин. Як вже зазначено, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою. Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності. Суд бере до уваги і положення статті 330 ЦК України, згідно з якою у разі відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо майно не може бути витребуване відповідно до статті 388 ЦК України. Отже, вирішуючи спори про визнання права іпотекодержателя чи застосування іпотечного обтяження до кінцевого набувача, суд має виходити не лише з посилання на статтю 23 Закону України «Про іпотеку» щодо дійсності іпотеки для набувача, а й з необхідності оцінити наявність або відсутність добросовісності такого набувача, зокрема чи мав він підстави покладатися на дані державного реєстру та чи доведено інше стороною позивача. Будь-яких доказів з боку позивача, який би свідчив про недоброчесну поведінку відповідачки [PERSON] до суду не надано. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідачки [PERSON] при набутті квартири квартири [ADDRESS] відповідає критеріям добросовісності. Спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, із дотриманням вимог закону, що передбачає вчинення нотаріусом необхідних перевірок перед посвідченням договору. На момент укладення договору купівлі продажу від 12.09.2008 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які записи про іпотеку чи інші обтяження, з огляду на що відповідачка [PERSON] мала об`єктивні підстави вважати, що майно є вільним від обтяжень. Жодних повідомлень, попереджень чи застережень щодо іпотечного обтяження не надходило. Отже, у відповідачки [PERSON] не існувало розумних підстав підозрювати наявність прихованих прав третіх осіб. Доказів взаємопов`язаності між [PERSON] та [PERSON] чи [PERSON] , крім правовідносин під час укладення договору купівлі-продажу, матеріали справи не містять. Як вбачається, відповідачка [PERSON] сплатила продавцю повну вартість квартири, що виключає наявність прихованих домовленостей та підтверджує реальність правочину. З моменту придбання у 2008 році і по день звернення позивача до суду з цим позовом (понад 16 років) [PERSON] відкрито володіє квартирою як власник, не приховуючи факт власності, несе витрати, пов`язані з утриманням квартири, та сплачує комунальні платежі й обов`язкові платежі. Доказів про наявність спорів щодо придбаного [PERSON] квартири, вимог про її повернення чи повідомлень про обтяження, до суду не надано. Також під час розгляду справи судом, за клопотанням сторони відповідача [PERSON] , в якості свідка було допитано в якості свідка - [PERSON] , яка в судовому засіданні надала свідчення, що раніше працювала ріелтором та на прохання [PERSON] у 2008 році допомагала їй з підбором квартири для проживання та рекомендувала, зокрема, житловий комплекс забудовника «Бастма» за адресою: [ADDRESS] . Разом із [PERSON] вона відвідала офіс будівельної компанії «Бастма» на першому поверсі цього будинку, де спілкування відбувалося з бухгалтером компанії. Ключі від квартири були у бухгалтера, тому [PERSON] одразу надали можливість оглянути квартиру. Надалі [PERSON] прийняла рішення купувати саме цю квартиру. Перемовини щодо угоди вона вела лише з представником будівельної компанії. Свідок [PERSON] була присутня з [PERSON] у нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу, особисто бачила, як [PERSON] в повному обсязі розрахувалась за квартиру. [PERSON] придбавала квартиру для особистого проживання. Вищевказані пояснення свідка узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами та не суперечать іншим обставинам справи. У статті 1 Першого Протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine). ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine). Суд виходить з того, що система державної реєстрації речових прав забезпечує публічність і достовірність відомостей про права та обтяження; особа, яка набуває майно за платним договором, має право покладатися на актуальні дані реєстру. За відсутності в реєстрі запису про іпотеку чи інше обтяження покупець має підстави вважати майно необтяженим, і не зобов`язаний встановлювати можливі обставини поза межами офіційних реєстраційних відомостей. Приймаючи вищевикладене в цілому, оскільки [PERSON] у 2008 році набула нерухоме майно вільним від обтяження іпотекою банку, у належний і передбачений законом спосіб, є добросовісним набувачем цього майна, що не є спростованим, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання права іпотеки на спірне нерухоме майно необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. З огляду на висновок суду про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо визнання права іпотеки на спірне нерухоме майно, суд зазначає, що не підлягає задоволенню і вимога позивача про внесення запису до Державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою відповідного нерухомого майна, оскільки така вимога має похідний (акцесорний) характер від основної вимоги про визнання права іпотеки. За відсутності встановленого судом права іпотеки як підстави для державної реєстрації обтяження, внесення відповідного запису до реєстру є юридично необґрунтованим та не може бути здійснено. Щодо поданих відповідачами заяв про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду із позовом суд зазначає наступне. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Таким чином, встановивши необґрунтованість позовних вимог, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених вимог без застосування наслідків пропуску позовної давності звернення до суду із позовною заявою. Одночасно ухвалюючи рішення суду у даній справі суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (даліКонвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] , [PERSON] про визнання права іпотеки на нерухоме майно, внесення запису до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed