Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У лютому 2019 році до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить виділити в натурі частки нежитлових офісних приміщень з 74-1 по 74-13 загальною площею 188,0 кв.м. на першому поверсі літ. А-7 за адресою [ADDRESS] по позивачу та відповідачу та стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач на час розгляду справи правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. У період з лютого 2019 року до 05.01.2021 року справа перебувала на розгляді іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2021 року для розгляду цієї справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.01.2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.02.2021 року у справі призначено будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2022 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.04.2023 року справу №490/1389/19 разом із матеріалами інвентаризаційної справи №28123 направлено до Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення експертизи відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2021 року. Провадження у справі зупинено. Миколаївським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 30.08.2024 року повернуті матеріали справи з висновком експерта №23-4147. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.09.2024 року провадження у справі поновлено. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від представника позивача до суду надійшла заява, у якій представник позивача Єленич О.В. просила провести розгляд справи за її з позивачем відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Здійснити виділ в натурі частки приміщень за другим варіантом поділу, що зазначений в додатку №2 висновку експерта №23-4147 судової будівельно-технічної експертизи. Відповідач до суду не з`явився з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які не з`явилися. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Центральним районним судом м. Миколаєва №490/203/17 від 30.11.2018 року ухвалено рішення, яким визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину нежитлових офісних приміщень з 74-1 по 74-13, загальною площею 188,0 кв.м на першому поверсі літер А-7 за адресою [ADDRESS] ; залишено у власності [PERSON] 1\\2 частину нежитлових офісних приміщень з 74-1 по 74-13, загальною площею 188,0 кв.м на першому поверсі літер А-7 за адресою [ADDRESS] . Це рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили. Під час проведення екпертизи експертом встановлено, що відповідно до технічного паспорта загальна площа приміщень нежитлових приміщень, які належать [PERSON] та [PERSON] складає 183, 4 кв.м. У висновку експерта №23-4147 судової будівельно-технічної експертизи визначено два варіанти виділу приміщень, а саме: 1 варіант першому співвласнику пропонується: приміщення частина 52,1 м.кв., приміщення 26,1 м.кв., санвузол 2,4 м.кв., санвузол 3,4 м.кв., що разом становить 84,0 м.кв. другому співвласнику пропонується: приміщення частина 8,9 м.кв., санвузол 3,6 м.кв., приміщення 16,3 м.кв., приміщення 25,9 м.кв., приміщення 13,3 м.кв., кладова 6,9 м.кв., санвузол 3,2 м.кв., підсобне приміщення 3,7 м.кв., приміщення 6,3 м.кв., приміщення 11,3 м.кв., що разом становить 99,4 м.кв. Загальна площа приміщень, що пропонується до виділу першому співвласнику складає 84,0 м.кв, що фактично становить 46/100 частин у загальній площі приміщень (тобто на 4/100 менш ідеальної частки). Група приміщень, що виділяються для першого співвласника має окремий вхід з [ADDRESS] . Другому співвласнику пропонується до відділу група приміщень загальною площею 99,4 кв.м., що, фактично, становить 54/100 частин у загальній площі приміщень (тобто на 4/100 більш ідеальної частки). Вхід у групу приміщень другого співвласника забезпечено через приміщення №5 у плані (існуючий вхід з під`їзду). До групи приміщень як першого так і другого співвласників входять як основні так і допоміжні приміщення, у тому числі санвузли. Варіанти з обрання будівельних матеріалів для встановлення розмежувальної перегородки визначаються проектом або співвласниками, як зазначено вище межа поділу об`єкта нерухомості буде проходить по осі розподільчої перегородки (стіни). Для розмежування приміщень між першим та другими співвласниками необхідно встановити перегородку відокремивши частину приміщень №1 у плані (додаток 1-графічне відображення варіанту виділу). 2 варіант першому співвласнику пропонується: приміщення частина 26,2 м.кв.. приміщення частина 18,6 м.кв., приміщення 13,3 м.кв., кладова 6,9 м.кв., санвузол 3,2 м.кв., підсобне приміщення 3,7 м.кв., приміщення 6,3 м.кв., приміщення 11,3 м.кв., санвузол 2,4 м.кв., санвузол 3,4 м.кв., що разом становить 95,3 м.кв. другому співвласнику пропонується: приміщення частина 34,8 м.кв., приміщення 26,1 м.кв., санвузол 3,6 м.кв., приміщення 16,3 м.кв., приміщення частина 7,3 м.кв., що разом становить 88,1 м.кв. Загальна площа приміщень, що пропонується до виділу першому співвласнику складає 95,3 м.кв, що фактично становить 52/100 частин у загальній площі приміщень (тобто на 2/100 більш ідеальної частки). Група приміщень, що виділяються для першого співвласника має окремий вхід з [ADDRESS] . Другому співвласнику пропонується до відділу група приміщень загальною площею 88,1 кв.м., що, фактично, становить 48/100 частин у загальній площі приміщень (тобто на 2/100 менш ідеальної частки). Вхід у групу приміщень другого співвласника забезпечено через приміщення №5 у плані (існуючий вхід з під`їзду), а також за умови оформлення відповідної документації та отримання дозволу облаштувати окремий вхід з [ADDRESS] . До групи приміщень як першого так і другого співвласників входять як основні так і допоміжні приміщення, у тому числі санвузли. Варіанти з обрання будівельних матеріалів для встановлення розмежувальної перегородки визначаються проектом або співвласниками, як зазначено вище межа поділу об`єкта нерухомості буде проходить по осі розподільчої перегородки (стіни). Для розмежування приміщень між співвласниками необхідно демонтувати пере стінок між приміщенням №1 та №5 у плані (для можливості доступу до приміщень), та встановити перегородки відокремивши частину приміщення №1 та частину приміщення №5 у плані (додаток №2 графічне відображення варіанту виділу). У додаткових поясненнях, наданих суду 22.09.2025 року, представником позивача зазначено, що за результатами висновку експерта №23-4147 запропоновано два варіанти виділу. Перший варіант виділу приміщень передбачає відведення 1 співвласнику 84,0 кв.м., а 2 співвласнику - 99,4 кв.м. При цьому група приміщень для 1 співвласника має окремий вхід з [ADDRESS] , а для [ADDRESS] співвласника вхід у групу приміщень забезпечено через існуючий вхід з під`їзду. Другий варіант виділу приміщень передбачає відведення 1 співвласнику 95,3 кв.м., а 2 співвласнику - 88,1 кв.м. При цьому група в приміщень для 1 співвласника має окремий вхід з [ADDRESS] , а для [ADDRESS] співвласника вхід у групу приміщень забезпечено через існуючий вхід з під`їзду, а також є можливість облаштування окремого входу з [ADDRESS] . Тобто, співставлення запропонованих експертом варіантів виділу свідчить, що при першому варіанті у одного з співвласника є можливість облаштувати вхід до приміщення з [ADDRESS] , а у іншого 2 співвласника вхід до приміщення є можливим лише через існуючий вхід з під`їзду (тобто, з внутрішньої частини будинку).Однак, враховуючи, що предметом судової справи та об`єктом дослідження судової будівельно-технічної експертизи є саме нежитлове офісне приміщення, то його комерційна привабливість полягає саме у наявності виходу на зовнішню частину [ADDRESS] , а не штучна «ізоляція» приміщення з внутрішньої частини двору. З огляду на наведене представник позивача зазначає, що [PERSON] заперечує проти виділу приміщення за запропонованим експертом у висновку першого варіанту виділу. Та вважає за можливе здійснити виділ приміщень за другим варіантом, адже саме за таким варіантом виділу для обох співвласників зберігається комерційна цінність кожного з виділених приміщень з досліджуваного нежитлового офісного приміщення. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 (провадження N 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється". У цій справі, [PERSON] пред`явив позовні вимоги саме про виділ належної йому та відповідачу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України позивач не заявляв. Як викладено у Постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861св22), позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним. Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)). Як багаторазово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що належні способи захисту визначені в матеріальному законі (ст. 16 ЦК України). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови в судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Існує два шляхи відправлення судочинства: або суд виступає просто арбітром лише вказує в конкретній справі, хто має рацію, і все, незалежно від того, чи призведе це до відновлення права, чи до компенсації його втрати; або суд зобов`язаний зробити так, щоб судове рішення було виконано й потягло за собою відновлення права чи відповідну компенсацію. Проте в судовій практиці цивільного судочинства послідовно та невпинно втілюється тенденція другого шляху, коли суди мають оцінювати способи захисту на предмет ефективності. Концепція ефективного способу захисту в своїй основі мала розширене розуміння судами обов`язку держави забезпечити ефективний засіб правового захисту за ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також у процесуальних кодексах визначено, що метою судочинства є вирішення спорів з метою ефективного захисту. За змістом ст. 364 ЦК України, виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Суд погоджується, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними та поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Проте, дані правовідносини сторін охоплюється ситуацією, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам тобто фактично має місце поділ спільного майна. Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права; зміна правовідношення; припинення правовідношення; тощо. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22). Суд враховує, що спір щодо користування спірним нерухомим майном триває з 2019 року, спір в добровільному порядку між сторонами вирішити неможливо, жодних домовленості вони досягнути не можуть через існуючі між ними протиріччя, що вони обидва підтвердили в судових засіданнях під час розгляду справи. Отже цей спір між співвласниками потребує остаточного вирішення судом. Як зауважує Верховний Суд, перекваліфіковуючи позов за принципом jura novit curia, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін, яких не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Проте в даній справі, як позивач, так і відповідач надавали пояснень та доказів щодо і фактичного порядку користування нерухомим майном, і фактичної належності співвласниками споруд у складі вказаної нерухомості, підстави позову не є відмінними в даних правовідносин як щодо виділу, так і поділу, не зміняться і обставини справи, якими позивач обгрунтовує свої вимоги фактично і предмет позову є той самий. Отже, в даному випадку суд не порушить принцип диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи пред`явлені позивачем позовні вимоги, які з урахуванням тривалості спірних правовідносин і необхідності все ж таки вирішити триваючий багато років між співвласниками, відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права. Так, визначальним для виділу/поділу нерухомого майна, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу/поділу будинку відповідно до часток співвласників. До такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 року у справі № 545/3753/16-ц. Отже вирішую цей спір суд дійшов висновку про необхідність виділення внатурі належних [PERSON] та [PERSON] часток у праві власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] просить здійснити виділ належних йому та відповідачу часток у праві власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . Від відповідача [PERSON] будь-яких заяв щодо варіанту поділу нерухомого майна до суду не надходило. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі та здійснення поділу внатурі, виділивши внатрі частки у праві власності, належні сторонам, за варіантом екпертизи № 2. Враховуючи додаткові пояснення представника позивача [PERSON] суд дійшов висновку про необхідність виділу внатурі позивачу [PERSON] частки у праві власності на нежитлові приміщення з 74-1 по 74-13 загальною площею 188,0 кв.м. на першому поверсі літ. А-7 за адресою [ADDRESS] , приміщення загальною площею 88,1 м.кв, які складаються з: приміщення частина 34,8 м.кв., приміщення 26,1 м.кв., санвузол 3,6 м.кв., приміщення 16,3 м.кв., приміщення частина 7,3 м.кв. Виділи внатурі відповідачу [PERSON] частки у праві власності на нежитлові приміщення з 74-1 по 74-13 загальною площею 188,0 кв.м. на першому поверсі літ. А-7 за адресою [ADDRESS] , приміщення загальною площею 95,3 м.кв., які складаються з приміщення частина 26,2 м.кв., приміщення частина 18,6 м.кв., приміщення 13,3 м.кв., кладова 6,9 м.кв., санвузол 3,2 м.кв., підсобне приміщення 3,7 м.кв., приміщення 6,3 м.кв., приміщення 11,3 м.кв., санвузол 2,4 м.кв., санвузол 3,4 м.кв., що разом становить 95,3 м.кв. Відповідно до частини третьої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність виділу часток у праві власності внатурі, то право спільної часткової власності [PERSON] на частку та [PERSON] на частку слід припинити. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Outcome: approved