Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

06.11.2024року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі ТОВ "ФК"ЄАПБ") звернувся досуду зпозовом простягнення звідповідача [PERSON] заборгованості: - за договором позики №76937281 від 01.12.2023р. - в розмірі 34966,05грн; - за договором позики №4171441 від 04.12.2023р. - в розмірі 9060,86грн; - за кредитним договором №00919-12/2023 від 01.12.2023р. - в розмірі 23158,75грн., а всього, разом, - в сумі 67185,66грн. та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору 3028грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідач добровільно не виконує зобов`язань за вказаними кредитними договорами, надавши відповідні докази, а також докази оплачених витрат. 26.03.2025р. представник відповідач надав суду відзив на позовної заяви ,якою просив у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовити, зазначив,що відступлення права вимоги до моменту виникнення такого права (правовідносин взагалі), відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження права грошової вимоги позивача до відповідача,- первинних документів щодо визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості. Саме з цих підстав представник просить відмовити в задоволенні позову. 09.04.2025 року представник позивача Чечельницька А.О., подала поштовим зв`язком відповідь на відзив, в якій спростовує доводи представника відповідача щодо укладення договору в електронній формі шляхом одноразового ідентифікатора посилаючись на практику Касаційного цивільного суду у постанові №61-20799 св 19 по справі №561/77/19 від 16.12.2020. Укладання угоди без заповнення Заявки Клієнтом є неможливим, тобто послідовні дії відповідача свідчили про бажання укласти договори в електронній формі. Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позикодавців подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання договорів. Щодо доказів перерахування коштів відповідачеві за всіма договорами позивач надає додаткові докази, які просить врахувати під час ухвалення рішення. Також просив витребувати у АТ Державний ощадний банк України» певну інформацію. Він спростовує твердження представника відповідача щодо дійсності укладення договорів факторингу, посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, відповідно до якого підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому законом порядку не визнаний недійсним та в якому визначено розмір відступленої заборгованості та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представники позивача в позовній заяві, просять розглянути справи без їх участі. Відповідач та його представник надав в судове засідання заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, на фіксуванні судового процесу не наполягав. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Щодо укладання договору позики № 76937281 від 01.12.2023 року. Судом встановлено, що 01.12.2023р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем Панайотовим було укладено договір позики № 76937281, відповідно до якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надав відповідачу кредит на суму 10500,00 грн. на 30 днів, під 2,5 процентів (фіксована ставка) від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту; знижена процентна ставка становить 0,75 %; процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,70 %; позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 1186,17 відсотків річних; орієнтовна загальна вартість позики становить 12862,50грн (а.с.9-11). Договір підписано електронним підписом [PERSON] шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Згідно графіку платежів за договором про споживчий кредит , вбачається, що чиста сума кредиту за розрахунковий період з 01.12.2023р. по 30.12.2023р. становить 12862,50грн, з яких 10500грн сума кредиту за договором, 2362,50грн. проценти за користування кредитом(а.с.11 звор.стор). Згідно Договору факторингу між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» №14/06/21 від 14.06.2021р., додаткової угоди №2 від 28.07.2021р. та додаткової угоди №12 від 11.04.2024р. до цього договору факторинга ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги заборгованості за вищевказаним Кредитним договором(а.с.19-22); Надалі, 27.10.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підписано Акт прийому-передачі боржників від 11.04.2024р.за Договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. (а.с.23). Із Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. вбачається, що [PERSON] заборгував позивачу за договором позики №76937281 від 01.12.2023 року. про надання коштів на умовах споживчого кредиту 34966,05грн, з яких 9870грн - заборгованість за основним боргом та 25096,05грн - сума заборгованості за відсотками.( а.с.24). Щодо укладання договору позики № 4171441 від 04.12.2023 року. Судом встановлено, що 04.12.2023р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем Панайотовим було укладено договір позики №4171441, відповідно до якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надав відповідачу кредит на суму 2050,00 грн. на 30 днів, під 71,71 процентів (фіксована ставка) від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту; знижена процентна ставка становить 0,01 %; процентна ставка за понадстрокове користування позикою 3,50 %; позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 73283,11 відсотків річних; орієнтовна загальна вартість позики становить 3526грн (а.с.14-16). Договір підписано електронним підписом [PERSON] шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Згідно графіку платежів за договором про споживчий кредит , вбачається, що чиста сума кредиту за розрахунковий період з 04.12.2023р. по 03.01.2024р. становить 3526грн, з яких 2050грн сума кредиту за договором, 1476грн. проценти за користування кредитом (а.с.17). Згідно Договору факторингу між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» №14/06/21 від 14.06.2021р., додаткової угоди №2 від 28.07.2021р. та додаткової угоди №12 від 11.04.2024р. до цього договору факторинга ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги заборгованості за вищевказаним Кредитним договором(а.с.19-22); Надалі, 27.10.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підписано Акт прийому-передачі боржників від 11.04.2024р.за Договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р. (а.с.25). Із Витягу з реєстру боржників за №23 до Договору факторингу №14/06/21 від 11.04.2024р. вбачається, що [PERSON] заборгував позивачу за кредитним договором № 4171441 від 04.12.2023 року 9060,86грн, з яких 2050грн - заборгованість за основним боргом та 7010,86грн - сума заборгованості за відсотками.( а.с.26)за договором позики №4171441 від 04.12.2023 року. про надання коштів на умовах споживчого кредиту 9060,86грн, з яких 2050грн - заборгованість за основним боргом та 7010,86грн - сума заборгованості за відсотками.( а.с.26). Щодо укладання кредитного договору №00919-120/2023 від 01.12.2023 року. Судом встановлено, що 01.12.2023р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит" та [PERSON] було укладено кредитний договор №00919-120/2023 відповідно до умов якого відповідач отримав фінансовий кредит в розмірі 5000 грн., строком на 360 днів, тобто до 24.11.2024р. року, датою надання кредиту є 01.12.2023 року, зі сплатою процентної ставки в розмірі 2,50% в день та застосовується протягом строку надання кредиту (а.с.32-35).Із Додатку №1 до Договору №00919-12/2023 від 01.12.2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, вбачається, що чиста сума кредиту за розрахунковий період з 01.12.2023р. по 24.11.2021р. становить 50000грн, з яких 5000грн сума кредиту за договором та 45000грн. проценти за користування кредитом(а.с.35звор стор.)Також надан паспорт споживчого кредиту ( 36-37). 24.05.2024 року між ТОВ "Аванс кредит" та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 24052-24(а.с.38-40). Надалі24.05.2024 року між ТОВ "Аванс кредит" та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підписано Акт прийому-передачі боржників за Договором факторингу№ 24052-24 від 12.05.2024р. (а.с.41). Із Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 24052-24 від 24.05.2024р. та розрахунку заборгованості, вбачається, що [PERSON] заборгував позивачу за кредитним договором №00919-12/2023 від 01.12.2023р.-23158,75грн, з яких 4850грн - заборгованість за основним боргом та 18308,75грн - сума заборгованості за відсотками.( а.с.42). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч.1 цієї статті, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ст.ст. 627, 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим до виконання сторонами. В частині першої, другої статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Товариства). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк (фінансова установа) має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. У рішенні Конституційного Суду України у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором та правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників, оскільки правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Так, у всіх трьох договорах вказані реквізити банківських карток, на які повинні були перераховуватися грошові кошти [PERSON] , але доказів перерахування цих коштів по всіх трьох договорах суду надано не було. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (чч.1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні». За таких обставин, вимоги, щодо тіла кредиту, суперечать приписам ст. 1049 ЦК України, згідно якої, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Доказів перерахування грошових коштів за договорами позики за договором позики №76937281 від 01.12.2023р. - в розмірі 34966,05грн., за договором позики №4171441 від 04.12.2023р. - в розмірі 9060,86грн,за кредитним договором №00919-12/2023 від 01.12.2023р.на картковий рахунок [PERSON] суду не надано. Щодо договорів факторингу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим, відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена в п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Згідно з ч.3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Отже, банківська виписка (облікова) з рахунків позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі №910/1580/18; від 23.09.2019 року у справі №910/10254/18. Самі по собі витяги з реєстру боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості, складені позивачем, не є належними та достатніми доказами отримання відповідачем кредиту, також відсутни належні та допустими докази на підтвердження права грошової вимоги позивача до відповідача, первинних документів щодо визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги викладені позивачем у позові не знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed