Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра за підсудністю з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 19840-08/2022 від 27 серпня 2022 року в розмірі 2000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам; та за кредитним договором № 19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року в розмірі 2000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам, а також судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвеструм» (первісний кредитор) та [PERSON] (надалі позичальник, відповідач) було укладено Договір про надання фінансового кредиту №19840-08/2022, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредитні кошти на власні потреби у розмірі 2000,00 грн. Також 27 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвеструм» (первісний кредитор) та відповідачем було укладено Договір про надання фінансового кредиту №19836-08/2022, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредитні кошти на власні потреби у розмірі 2000,00 грн. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, проте у подальшому відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на день звернення до суду з вказаним позовом має заборгованість за договором №19840-08/2022 у розмірі 7800,00 грн., яка складається з наступних сум: 2000,00 грн. основний борг; 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам, а також заборгованість за договором №19836-08/2022 у розмірі 7800,00 грн., яка складається з наступних сум: 2000,00 грн. основний борг; 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам. 14 квітня 2023 року між первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія Інвеструм» та позивачем ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №14042023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договорами, в тому числі за кредитними договорами №19840-08/2022, та №19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором і має прострочену заборгованість у загальному розмірі 15600,00 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 21 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача адвокат Курдюкова О.С. проти позову заперечила, посилаючись на наступне. 1) Відповідач зазначає про те, що жодних договорів він не укладав та кредитних коштів не отримував. Позивач не надав достатніх доказів того, що саме відповідач, а не інша особа уклала договір. В онлайн-середовищі існують ризики використання чужих даних, фішингу або крадіжки особистої інформації. Позивач не підтвердив факт укладення даного кредитного договору із погодженням усіх істотних умов. Копія кредитного договору не містить підпису Відповідача та відомостей про отримання кредитних коштів. Посилання в копії договору на електронний цифровий підпис Відповідача безпідставне, оскільки відсутні належні та допустимі докази належності електронного цифрового підпису, який міститься на Згідно з українським законодавством, електронний підпис має бути кваліфікованим електронним підписом (КЕП) або удосконаленим електронним підписом (УЕП) для того, щоб мати ту ж юридичну силу, що й власноручний підпис. Якщо договір був підписаний простою електронною ідентифікацією (наприклад, введенням коду з SMS), його юридична сила викликає сумніви. 2) Належних та допустимих доказів на підтвердження видачі і отримання кредиту Позивач не надав. Окрім того, факт існування заборгованості Відповідача перед Позивачем жодним чином не підтверджений. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту за кредитним договором та їх погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки по рахунку та інше). Позивач не надав доказів того, що на момент подання позову у нього існувало право вимоги до Відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві. Відсутні належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту отримання Відповідачем від Кредитора кредитних коштів. Позивачем до позову не додано жодних доказів на підтвердження факту перерахування на користь Відповідача грошових коштів. Навіть якби до позову було додано платіжні доручення, відомості про щоденні нарахування та погашення та виписки з особових рахунків за кредитним договором, то дані докази не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки вони не містять даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу коштів на рахунок, який належить саме Відповідачу. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11.09.2019 р. по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. Разом із тим, Позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів. 3) Нараховані відповідачу відсотки є кабальними та вимога про їх стягнення направлена на безпідставне збагачення Позивача. Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.02.2023 р. у справі №199/7014/20: «При визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх та оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю чи частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Встановлений розмір процентів перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Таким чином, сума компенсації майже втричі перевищує суму кредиту, що в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для відмови судом у стягненні таких компенсацій та відсотків. 4) Оскільки грошові вимоги кредитора до відповідача за кредитними договорами є незаконними та недоведеними, то є незаконним і відступлення права вимоги за кредитним договорам, так як особа (фізична чи юридична) не може відступити ті права, якими сама не володіє. Таким чином, позивач не має права вимоги до відповідача за кредитними договорами, а тому відсутній предмет позову в частині стягнення заборгованості. 5) Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснення діяльності з надання фінансових кредитів дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Згідно п.3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як із надання фінансових послуг. Таким чином, господарська діяльність по наданню фінансових послуг із відступлення права вимоги підлягає обов`язковому ліцензуванню. Разом з тим, Позивач не підтвердив, що має відповідну ліцензію. З урахуванням наведеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач не скористався своїм правом та не надав відповіді на відзив, у зв`язку із чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів. З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Як зазначає позивач, 27 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвеструм» (первісний кредитор) та [PERSON] (надалі позичальник, відповідач) було укладено Договір про надання фінансового кредиту №19840-08/2022, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредитні кошти на власні потреби у розмірі 2000,00 грн. Також 27 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвеструм» (первісний кредитор) та відповідачем було укладено Договір про надання фінансового кредиту №19836-08/2022, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредитні кошти на власні потреби у розмірі 2000,00 грн. Позивач наполягає на тому, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, проте у подальшому відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. У зв`язку із зазначеним позивач вимагає стягнути з відповідача заборгованість за договором №19840-08/2022 у розмірі 7800,00 грн., яка складається з наступних сум: 2000,00 грн. основний борг; 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам, а також заборгованість за договором №19836-08/2022 у розмірі 7800,00 грн., яка складається з наступних сум: 2000,00 грн. основний борг; 5800,00 грн. заборгованість по відсоткам. 14 квітня 2023 року між первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія Інвеструм» та позивачем ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №14042023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договорами, в тому числі за кредитними договорами №19840-08/2022, та №19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року. Проаналізувавши зміст відзиву на позов суд констатує, що відсутність у нього обов`язку з повернення кредитних коштів відповідач фактично мотивує двома основними аргументами: 1) він не підписував договори; 2) позивач при зверненні до суду з цим позовом не надав доказів перерахування кредитних коштів позичальнику. Надаючи оцінку вказаним доводам суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У відповідності до абз. 2 частини 2 статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону). Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет магазину) вказує особа, яка створила замовлення. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19. Крім того, Верховний Суд в постанові від 7 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19 зазначив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Сукупний аналіз наведених положень закону вказує на те, що [PERSON] в електронній формі уклав та підписав кредитні договори №19840-08/2022, та №19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року, про які вказувалося вище. Таким чином суд дійшов висновку, що не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що він не підписував кредитні договори. У той же час суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що, пред`являючи позов про стягнення кредитної заборгованості, кредитор (або його правонаступник) зобов`язаний надати належні та допустимі докази на підтвердження факту видачі кредитних коштів та невиконання позичальником передбаченого договором обов`язку з їх повернення. За змістом частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом, належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів. В постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції також виходив із того, що виписки із банківських рахунків можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику. Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 червня 2021 року в справі № 686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон), як спеціальний закон, визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Відповідно до пункту 16.1. статті 16 Закону, до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу. Згідно з пунктом 17.1. статті 17 Закону, форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. За приписами частин 19.1, 19.2. статті 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях. Згідно з частиною 22.1 статті 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За умовами кредитних договорів №19840-08/2022, та №19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року, кредит надається «у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом». Таким чином, з наведеного слідує, що позивач, як кредитор та відповідно особа, яка вимагає повернення кредитних коштів, повинен надати докази перерахування кредитних коштів на банківську картку [PERSON] , зокрема, але не виключно, платіжне доручення про здійснення банківського переказу на відповідний рахунок або виписку по рахунку. Проте, таких доказів ТОВ «Свеа Фінанс» до позовної заяви не долучено. Так, до позовної заяви позивач додав наступні документи: копії кредитних договорів; копія Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; копія паспорту відповідача; розрахунок заборгованості за кредитними договорами; документи щодо відступлення права вимоги на користь позивача, копія листів від надавача платіжних послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення» щодо перерахування суми кредиту без жодного посилання на договори між кредитором та боржником, або на прізвище боржника тощо. Проте, дані докази згідно вищенаведених вимог закону не є первинними бухгалтерськими документами, а відтак не доводять обставин видачі [PERSON] кредитних коштів за укладеними кредитними договорами №19840-08/2022, та №19836-08/2022 від 27 серпня 2022 року. Крім цього, суд зауважує, що звертаючись до суду з позовом представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», просив розглядати справу без участі представника позивача та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Тобто, позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження видачі первісними кредиторами відповідачу кредиту у розмірі 2 000,00 грн. за договором №19840-08/2022, та 2 000,00 грн. за договором №19836-08/2022. Також відповідно до частини 3 статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У позовній заяві позивач не зазначав таких відомостей. Відтак позивач не надав належних та допустимих доказів щодо виконання кредитором обов`язку з надання кредитних коштів шляхом їх перерахування на рахунок відповідача, а відтак і доказів щодо наявності у відповідача на момент пред`явлення позову непогашеної (несписаної) заборгованості перед кредитором. Суд зазначає, що позивач, як учасник судового процесу, несе процесуальні ризики, пов`язані з належною реалізацією або неналежним використанням своїх процесуальних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed