Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Представник позивача - Соломко А.Г., яка діє на підставі довіреності №22 від 29.08.2025 в порядку самопредставництва юридичної особи, - звернулася до суду з позовом, сформованим в підсистемі «Електронний суд», в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1408-4418 від 14.06.2024 в 68 840,18 грн. та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 14.06.2024 між сторонами був укладений в електронній формі Договір про відкриття кредитної лінії №1408-4418, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 14 200 грн. строком на 365 днів. Всупереч умов кредитного договору відповідачка не повернула в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконала всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем, внаслідок чого станом на 10.09.2025 за нею утворилась заборгованість в загальному розмірі 85 029,60 грн., яка складається з наступних сум: прострочена заборгованість за кредитом - 14 200 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 70 829,60 грн. Разом з тим, кредитодавцем було прийняте рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 16 189,42 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 68 840,18грн. Враховуючи вищезазначене, позивач просить стягнути з відповідачки не повну суму заборгованості, а лише її частину, а саме: прострочену заборгованість за кредитом - 14 200 грн. та прострочену заборгованість за нарахованими процентами - 54 640,18 грн., що разом складає 68 840,18 грн. Відповідачка заперечила проти позовних вимог та у своєму відзиві просила відмовити у позові. В обґрунтування своїх заперечень посилається на наступні обставини: 1) заперечення факту отримання кредитних коштів від кредитора; 2) неправомірне нарахування процентів за ставкою понад 1% на день, оскільки це суперечить п. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»; 3) оскільки чоловік відповідачки перебуває на військовій службі з 20.11.2024 і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, то на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період часу з 20.11.2024 кредитор не має права нараховувати відсотки за користування кредитом. 28.10.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.12.2025 від представника відповідача - адвокат Семенюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії ВВ №1054171 від 04.12.2025, - до суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки проти позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість в позовній заяві викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи. Від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача з урахуванням заперечень, викладених у відзиві проти позову. 22.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 14.06.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (кредитодавець) і [PERSON] (позичальник) за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №1408-4418 в електронній формі (далі - Кредитний договір) /а.с. 12-31/. Підписання договору з боку позичальника здійснено за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А1609. Відповідно до умов Кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту - 14 200грн.; строк кредитування - 365 календарних днів; базовий період - 21 календарний день; пільгова (знижена) процентна ставка за користування кредитом (на період базового періоду) - 0,01% за кожен день користування кредитом; стандартна процентна ставка за користування кредитом - 1,45% за кожен день користування кредитом. Дата повернення кредиту 13.06.2025. Згідно умов Кредитного договору позичальник зобов`язувався повернути кредит та здійснювати сплату процентів за користування кредитом не пізніше визначених графіком платежів дат, які є останніми днями відповідних базових періодів, шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитодавця суми, що дорівнює обов`язковому платежу (п. 4.9 договору). На виконання умов Кредитного договору позивач з використанням системи LiqPay здійснив перерахування кредитних коштів 14.06.2024 - у сумі 14 200 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та квитанцією АТ КБ «Приватбанк» /а.с. 32, 33/. Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного позивачем станом на 10.09.2025, за відповідачкою обчислюється заборгованість в загальному розмірі 85 029,60 грн., з яких: 14 200 грн. - тіло кредиту; 70 829,60 грн - відсотки /а.с. 34-39/. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане в добровільному порядку її грошове зобов`язання за Кредитним договором, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що між сторонами було укладено в електронній формі Кредитний договір. Не заперечуючи в цілому факт укладання договору та його умови, відповідачка заперечує факт видачі їй кредитних коштів, а також правомірність, як умов договору, які визначають порядок нарахування та розмір процентів за користування кредитом, так і обґрунтованість розміру нарахованих процентів. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Кредитного договору передувала авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та доступний через веб-сайт товариства https://creditkasa.com.ua. Підписання Кредитного договору від імені відповідача здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора в ІТС надавача послуг, де реєстрація позичальника здійснювалась з використанням каналу зв`язку через електронну поштову скриньку « [INFO] ». Підписання Кредитного договору з боку позичальника відбулось 14.06.2024 о 10год 35хв, про що свідчать відомості у графі «дата та час укладення» у тексті Кредитного договору. У Кредитному договорі наявні ідентифікаційні відомості про відповідачку, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; відомості паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; номер банківської картки; електронна адреса). Належність відповідачці відповідних каналів зв`язку не заперечувалась стороною відповідача. До того ж суд бере до уваги, що адреса електронної поштової скриньки позичальника містить відомості, які відповідають дошлюбному прізвищу відповідачки « [PERSON] », що підтверджується наданою відповідачкою копією свідоцтва про шлюб /а.с. 77/. Також судом встановлено, що позивачем з використанням системи LiqPay через надавача платіжних послуг АТ КБ «ПриватБанк», 14.06.2024 о 10год 35хв здійснено видачу кредитних коштів за Кредитним договором №1408-4418 від 14.06.2024 у сумі 14 200 грн. шляхом грошового переказу на платіжну картку № [NUMBER] , яка зазначена в якості особистого електронного платіжного засобу позичальника у тексті Кредитного договору, що підтверджується довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та квитанцією АТ КБ «Приватбанк» /а.с. 32, 33/. В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на відповідну банківську картку, як і не надано жодних доказів щодо неналежності відповідної банківської картки у користуванні відповідачки. В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У поставі від 30.05.2024 у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідачка у своєму відзиві не заперечувала факту укладання кредитного договору, але заперечила факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідачки, викладених у її відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами дійсно було укладено Кредитний договір №1408-4418 від 14.06.2024 в електронній формі на підставі якого відповідачкою було отримано у кредит суму коштів в розмірі 14 200 грн. шляхом грошового переказу на відповідну банківську платіжну картку, що свідчить про належне виконання кредитором своїх обов`язків з видачі кредитних коштів. Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується та обставина, що відповідачка не здійснювала ніяких платежів на виконання своїх договірних кредитних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Кредитному договорі і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за основним боргом (14 200 грн.) та процентами за користування позикою. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов договору відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 14 200 грн. є обґрунтованими і правомірними. В той же час в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки, окрім тіла кредиту, проценти за користування кредитними коштами. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» складеного станом на 10.09.2025, розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №1408-4418 від 14.06.2024 складає 85 029,60 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту - 14 200 грн.; проценти за користування кредитом - 70 829,60 грн. /а.с. 34-39/. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалось позивачем за період з 14.06.2024 по 04.07.2024 за ставкою 0,01% (1,42грн/день), з 05.07.2024 по 13.06.2025 - 1,45% (205,90 грн/день), а загалом нарахування процентів здійснено кредитором за 365 днів користування кредитними коштами. Зазначений розрахунок відповідає умовам, викладеним у п. 2.3, 4.1, 4.2, 4.8-4.10, 4.13, 10.1-10.3 Кредитного договору та орієнтованій загальній вартості кредиту, визначеної у п.4.15, 4.17 договору. Отже станом на 10.09.2025, як і на момент закінчення строку кредитування (13.06.2025), розмір заборгованості зафіксований кредитором: за кредитом - 14 200 грн., за відсотками за користування кредитом - 70 829,60 грн. Натомість відповідачка посилається на нікчемність умов договору в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону №1734. В цьому контексті суд бере до уваги, що питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. На момент укладання відповідачкою з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» кредитного договору положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п.17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023, що набули чинності з 24.12.2023) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023 по 21.04.2024 (120 днів) - 2,5%; 22.04.2024 по 19.08.2024 (120 днів) - 1,5%; з 20.08.2024 - 1%. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Кредитного договору, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 20.08.2024 за денною процентною ставкою 1,45% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734. В той же час судом встановлено, що з 11.08.2011 позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб /а.с. 77/. Чоловік позивачки з 20.11.2024 по 20.10.2025 перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується відповідною довідкою від 20.10.2025 (форма 5) /а.с. 80/. При цьому, чоловік позивачки в період з 25.11.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується відповідною довідкою та посвідченням /а.с. 79, 81, 82/. Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже слід виснувати, що з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє особливий період в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Положеннями пункту 15 статті 14 Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011), в редакції згідно із Законом України №3633-ІХ від 11.04.2024 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що набула чинності з 18.05.2024, передбачено, що «іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави». Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що позивачка має право на застосування до неї пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону №2011, як дружина військовослужбовця, який брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, і на теперішній час з 20.11.2024 перебуває на військовій службі за контрактом, а відтак бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. При цьому, з огляду на обставини даної справи та позицію сторін, то слід виснувати, що право позивачки на застосування пільг щодо нарахування процентів за кредитним зобов`язанням є безумовним стосовно періоду часу, починаючи з 20.11.2024. Зазначений висновок в частині застосування положень п. 15 ст. 14 Закону №2011 до військовослужбовців під час дії особливого стану узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15-ц, від 26.08.2020 у справі №813/402/17, від 12.05.2022 у справі № 336/5128/18, від 18.01.2023 у справі № 642/548/21. З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за обставинами даної справи за Кредитним договором №1408-4418 кредитор має право на отримання від відповідачки процентів за користування кредитом, які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,45% за період з 05.07.2024 по 19.08.2024 (46 днів), що складає 9 471,40 грн. (14 200 грн. * 1,45% /100% * 46 днів), та за денною процентною ставкою 1% за період з 20.08.2024 по 19.11.2024 (92 дні), що складає 13 064 грн. (14 200 грн. *1% / 100% * 92 дні). Отже загальний розмір правомірно нарахованих кредитором до стягнення процентів, що заявлений в межах позовних вимог, складає суму 22 565,22 грн. (29,82 грн. + 9 471,40 грн. + 13 064 грн.). Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 14 200 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 22 565,22 грн. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Кредитному договорі і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею наявна заборгованість в загальному розмірі 36 765,22 грн., з яких: тіло кредиту - 14 200 грн.; проценти за користування кредитом - 22 565,22 грн. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 36 765,22 грн. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Розподіл судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 36 765,22 грн., що складає 53,41% від ціни позову, а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1 293,80 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2 422,40 грн. / 100% * 53,41%). На підставі викладеного вище та

Outcome: partial