Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Акціонерне товариство «ОТП БАНК» (далі АТ «ОТП БАНК») звернулось до Харківського районного суду Харківської області із позовною заявою до [PERSON] (далі [PERSON] ), в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №2039332252 від 27.10.2022 у розмірі 85 464,50 грн, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 27.10.2022 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2039332252 на споживчі цілі в сумі 82 000 грн. На виконання умов кредитного договору №2039332252 від 27.10.2022 АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання виконав, кошти надав, що підтверджується меморіальним ордером. Дата остаточного повернення кредиту 27.10.2025. Відповідно до додатку № 1 до Кредитного договору №2039332252 від 27.10.2022 графіку платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту з урахуванням вартості супутніх послуг зазначено детальний строк кредитування 36 місяців, загальна вартість кредиту 109 724, 43 грн., щомісячний платіж позичальника становить 3 049, 00 грн., крім останнього 3009, 43 грн. Відповідач належним чином свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не виконала. Згідно розрахунку заборгованості станом на 13.09.2023 заборгованість [PERSON] становить у розмірі 85 464, 50 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту 78 177,90 грн., заборгованість за відсотками 7 286, 60 грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29.12.2024 провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.01.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача не погоджується з доводами позовної заяви про стягнення коштів, вважає її необґрунтованою та такою , що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного 27.10.2022 року між АТ «ОТП-банк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №2039332252 на суму кредиту 82 000,00 грн., а процентна ставка 20 % річних, строком дії до 27.10.2025 року, що підтверджується копією даного договору. Відповідачка по справі з умовами договору була ознайомлена в повному обсязі, що підтверджує її підпис у наступних документах:- паспорт споживчого кредиту (який надається позивачу до укладення договору про споживчий кредит, де вказана процентна ставка 20%, а далі зазначено реальна річна процента ставка 21,97 % , і до повернення сума разом з процентами складає 109 724,43 грн, в тому числі 82 000 кредит, 27 724,43 грн реальні витрати за кредитом витрати споживача, що пов`язані з отриманням та обслуговуванням та поверненням кредиту .включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника) - заяві-анкеті на отримання кредиту-опитувальний лист- інформаційними умовами кредитування ОТП банку Таким чином, звертаємо увагу суду на невідповідність процентів зазначених у кредитному договорі (20%) та в паспорті споживчого кредитну ( 21,97 %) Кошти по вказаному кредитному договору в сумі 82 000 грн відповідач отримала, що підтверджує меморіальний ордер від 27.10.2022 Позивач вказує на те, шо стягненню підлягають 85 464 ,50 грн , яка складається з заборгованості по тілу кредита в сумі 78 177,90 грн, та заборгованості по відсоткам в сім 7286,60 грн, (станом на 13.09.2023 року) Проте станом на грудень 2024 року тіло кредиту вже зменшене в цілому на 13 753,00 (виписка надається) , в тому числі наступні оплати, що не відобразив позивач-25.10.2023 року -300 грн-10.11.2023 року -300 грн-16.11.2023 року -120 грн-18.11.2023 року -500 грн-20.11.2023 року 500 грн-27.11.2023 року -1000 грн-10.12.2023 року -300 грн-17.12.2023 року -300 грн + 300 грн-18.12.2023 року -300 грн-22.12.2023 року -300 грн-26.12.2023 року -300 грн-27.12.2023 року -500 грн-31.12.2023 року 70 грн +240 грн-16.01.2024 року -704 грн-19.01.2024 року -297 грн-26.01.2024 року -297 грн-30.01.2024 року 230 грн-06.02.2024 року -270 грн-17.08.2024 року -270 грн-19.08.2024 року -500 грн Щодо паспорту споживчого кредиту Згідно зі статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Цією ж правовою нормою визначено зміст вказаної інформації (умови кредиту: тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета та спосіб отримання, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, види забезпечення за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту тощо), порядок ознайомлення з нею споживача, форму надання такої інформації (паспорт споживчого кредиту) та термін її актуальності. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця, з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту(частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»). Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). Також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) у спорах між фізичною особою та банком, суди виходили з того, що матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, тобто інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма). Вказаний документ підписано позичальником, при цьому вказано, що він підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Тобто суди виходили з того, що паспорт споживчого кредиту є пропозицією укласти кредитний договір, коли особа, ознайомившись із паспортом споживчого кредиту, власним підписом підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданою виходячи із обраних ним умов кредитування. Отже, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складіОб`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20). Як убачається з матеріалів позовної заяви, паспорт споживчого кредиту містить відомості щодо процентної ставки, що застосовується в разі невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту. Однак, ця інформація має загальний характер та є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). Отже, підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту не свідчить, що відповідачем погоджено та встановлено Банком відсотки саме у такому розмірі, який позивач просить стягнути як заборгованість за відсотками. та Окрім того, в наданій роздруківці заяви вказано, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо. Споживач, підписавши такий документ, підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб та фінансової ситуації споживача, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для споживача, у тому числі в разі невиконання останнім зобов`язань за таким договором. Таким чином, ураховуючи, що паспорт споживчого кредиту є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою) та має інформативний характер для споживача, сторона відповідача критично оцінює можливість доведення факту належного повідомлення відповідача про зміну умов кредитування, у тому числі щодо сплати процентів, збільшення процентної ставки шляхом підписання паспорта споживчого кредиту. Окрім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачав наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. Щодо заяви про приєднання Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільногозаконодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору). Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Вказана позивачем анкта -заява про приєднання до Умов та Правил послуг містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Проте, у зазначеній заяві не вказано, який саме кредит відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування саме на визначену картку відповідача, в тому числі - кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії. Також з розрахунку позову не вбачається за якими процентами ( 20 чи 21,97 ) здійснено нарахування відсотків в сумі 7286,60 грн. Таким чином, оскільки відповідач не погоджував сплати відсотків за користування кредитними коштами , вважаємо неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків та комісії за користування цим кредитом. Натомість ця сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Тобто списання банком внесених на погашення боржником коштів у рахунок погашення відсотків та комісії за користування кредитом, замість зарахування цих коштів на погашення тіла кредиту, є неправомірним та безпідставним. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову і стягнення з відповідача нарахованої Банком заборгованості за тілом кредиту, оскільки як правові, так і фактичні підстави для такого стягнення не доведені, а надані позивачем докази вказують на те, що реальна заборгованість за тілом кредиту у відповідача відсутня. Вказаний відзив зроблений з урахуванням правових висновків, що викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20 (провадження № 61 2498св22). Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які [PERSON] очікує понести у зв`язку із розглядом справи: відповідач Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., згідно Договору правничої допомоги № б/н від 25.11.2024 року, - орієнтовна сума очікуваних витрат, як гонорар адвоката за підготовку документів в процесі провадження та представництво в суді по справі № 635/12436/23. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представником позивача надано відповідь на відзив, згідно якого вбачається, що представник відповідача ознайомилась із позовною заявою 12.12.2024 р. в свою чергу представник відповідача просить суд поновити строк на подання відзиву на позовну заяву посилаючись на, те вона знаходилась на лікарняному через хворобу дитини з 25.12.2024 р. по 24.01.2025. Однак, представник АТ «ОТП Банк» не погоджується з зазначеними твердженнями. По-перше, представник Відповідача отримала позовну заяву з додатками 12.12.2024 р. тобто строк на подання відзиву спливав 27.12.2024 р., почала знаходитись на лікарняному з 25.12.2024 р. тобто, представник Відповідача мала можливість подати відзив на позовну заяву з 12.12.2024 р. по 25.12.204 р., та ні як не підтверджує причин відсутності можливості подання відзиву в вищезазначений період. По-друге, сам факт знаходження на лікарняному через хворобу дитини не є підтвердженням відсутності у представника Відповідача можливості подати відзив на позовну заяву. Оскільки строк на подання відзиву минув 27.12.2024 р., однак відзив було подано 27.01.2025 р. Представником Відповідача не обґрунтовано поважність подачі відзиву з пропущенням строків Звертаємо увагу суду, що представник Відповідача у відзиві не обґрунтовує поважність причин подачі відзиву з пропущенням строку, а причини, на які посилається представник Відповідача не впливають на пропущення ним строку на подання відзиву, тому такий відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України Відповідно до ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, відзив представника [PERSON] адвоката Чернишової О.ЮЮ. по справі №635/12436/23 слід залишити без розгляду. Щодо укладання кредитного договору, отримання Відповідачем кредитних коштів та суми заборгованості 27.10.2022 р. між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» (надалі Позивач, АТ «ОТП БАНК», Банк) та [PERSON] (надалі Позичальник, Відповідач, Боржник) було укладено Кредитний договір №2039332252 (надалі Кредитний договір), на підставі якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник отримує його на умовах передбачених Кредитним договором (п. 1 Кредитного договору). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, Кредит видається у розмірі 82 000,00 грн. (Вісімдесят дві тисячі гривень 00 копійок), на споживчі цілі. Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору №2039332252 від 27.10.2022 Графіку Платежів та Розрахунку загальної вартості споживчого кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначено детально строк кредиту 36 місяців, загальна вартість кредиту 109 724,43 грн., щомісячний платіж Позичальника становить 3 049,00 грн., крім останнього 3009,43 грн. Звертаємо увагу, що [PERSON] з 29.11.2022 р. по 30.05.2023 р. (6 місяців) виконувала умови кредитного договору та сплачувала заборгованість відповідно до погодженого сторонами графіку платежів. Зауважимо, що матеріали справи містять первинну бухгалтерську документацію, яка підтверджує користування Відповідачем кредитними коштами та часткове виконання договору, тобто внесення платежів на погашення кредиту, чим по суті [PERSON] підтвердила отримання кредитних коштів. Крім того, кредитний договір відповідачем недійсним не визнавався, тому можна зробити висновок, що [PERSON] не заперечує укладання Кредитного договору № 2039332252 від 27.10.2022 р. Зазначене у своїй сукупності вказує на наявність договірних відносин між сторонами та дійсність кредитного договору, а також про виконання АТ «ОТП Банк» своїх зобов`язань та отримання [PERSON] кредитних коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18 ) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. На підтвердження наявності заборгованості АТ «ОТП Банк» надав розрахунок заборгованості. Виконаний Банком розрахунок заборгованості є належним доказом, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розпис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів, період, за який нарахована заборгованість. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Звертаю увагу суду, що позивачем було викладено переконливі аргументи ще в позовній заяві поданій до суду, а саме: Відповідно до Постанови Вінницького апеляційного суду від 15.09.2021 р. по справі № 136/1241/20, виконаний Банком розрахунок заборгованості є належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний опис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількість днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.12.2020 р. по справі № 278/2177/15-ц, наявні 2 правові висновки колегії суддів зокрема, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Звертаємо увагу Суду, що Відповідач виконувала умови договору та не мала жодних заперечень щодо отримання кредитних коштів Крім того, представник Відповідача у тексті відзиву посилається на невідповідність на невідповідність процентів зазначених у кредитному договорі ( 20%) та в паспорті споживчого кредитну ( 21,97 %) а також, стверджує, що з розрахунку позову не вбачається за якими процентами ( 20 чи 21,97 ) здійснено нарахування відсотків в сумі 7286,60 грн. Дане твердження не відповідає дійсності, з огляду на те, що в кредитному, паспорті споживчого кредиту та розрахунку заборгованості чітко визначений розмір процентної ставки. Тобто, твердження представника Відповідача щодо невідповідності розміру процентної ставки зазначеної у кредитному договорі, паспорті споживчого кредиту, та розрахунку заборгованості не відповідають дійсності. Також, представник Відповідача стверджує, що відсутні підстави для задоволення позову і стягнення з відповідача нарахованої Банком заборгованості за тілом кредиту, оскільки як правові, так і фактичні підстави для такого стягнення не доведені, а надані позивачем докази вказують на те, що реальна заборгованість за тілом кредиту у відповідача відсутня, хоча у відзиві на позовну заяву відсутні будь які належні докази що вказували б на відсутність заборгованості Відповідача за кредитним договором. Отже, виходячи із вищезазначеного робимо висновок, що між Позивачем та Відповідачем було укладено Кредитний договір № 2039332252 від 27.10.2022 р. (зміст якого відповідає засадам чинного цивільного законодавства, зокрема п.3 ч.1 статті 2 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства), [PERSON] підписала його чим погодилася із умовами, а також своїм неодноразовим виконанням зобов`язань відповідно до графіку платежів підтвердила розуміння цих умов, тому всі нараховані суми у розрахунку заборгованості по Відповідачу є актуальними та підлягають задоволенню повністю оскільки були нараховані відповідно до умов передбачених в Кредитному договорі. Щодо розміру витрат на правничу допомогу. Представник Відповідача вказує, що попередній розрахунок витрат на правову допомогу складає 15 000,00 грн. Представник Позивача вважає, що зазначений розмір витрат є значно завищеним та необґрунтованим. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Звертаємо увагу Суду, що представником Відповідача до відзиву не було додано жодних документів, які підтверджували б витрати на правову допомогу, а саме не надано договору про правову допомогу чи опису виконаних робіт, платіжних доручень. Тобто не підтверджено факт надання правової допомоги та розмір фактично понесених витрат клієнтом, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Відповідно до Постанови Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Згідно з постановою Верховного Суду у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Таким чином склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 757/20995/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами з наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості кожної окремо наданої послуги, з урахуванням її складності та обсягу, а не лише визначення загальної вартості наданої правової допомоги. Зважаючи на те, що представник Відповідача не надав договору про надання правової допомоги, опису вчинених адвокатом дій, у представника Позивача відсутня можливість відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України надати обґрунтовані заперечення. Відповідно до ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial