Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на вбудовані приміщення контори площею 130.4 кв.м. за адреосю: [ADDRESS] в рахунок погашення боргу відповідно до розписки від 10.08.2023 року. Суд своєю ухвалою від 19.09.2025 року прийняв заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та заінтересованій особі копія заяви з доданими документами з використанням послуг поштового зв`язку, які надаються АТ "Укрпошта". Інформація щодо справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2025 року на 14:00 годину 05.11.2025 року. Суд своєю ухвалою від 05 листопада 2025 року позовну заяву залишив без руху, з підстав, що позивачем не зазначено доказів, які б підтверджували, що вбудовані приміщення контори площею 130.4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя. Також не надано доказів, чи відповідач, [PERSON] перебуває у шлюбі, і, якщо це так, не зазначено, чи була надана згода дружини на відчуження вбудованих приміщеннь контори площею 130.4 кв.м. за адреосю: [ADDRESS] в рахунок погашення боргу відповідно до розписки від 10.08.2023 року за [PERSON] ; також не зазначено доказів, які підтверджують, що спірні приміщення не перебувають в заставі, іпотеці, під арештом, тощо. 20.11.2025 року до суду надійшла заява (вх.№8975) щодо виконання ухвали суду від 05.11.2025 про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено: інформацію з державного реєстру та оригінал заяви [PERSON] про її обізнаність у наявності розписки та відсутності її заперечень. Суд своєю ухвалою від 21.11.2025 року ухвалив продовжити розгляд справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, так як позивачем було усунено недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі від 05.11.2025 року. Позивач подав до суду заяву (вх.№ 7405 від 05.11.2025 року) про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги про визнання права власності підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві (вх.№4360) за наявними у справі доказами. Ввідповідач відзив на позовну не подав. Поштове повідомлення повернуто до суду із відміткою про вручення ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з доданими до неї документами відповідачу (а.с.26).Інформація щодо розгляду справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Заперечень, що спростовують заявлені позовні вимоги до суду не надано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «EASYCON» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Суд проводить розгляд без участі сторін за наявними доказами у справі та доходить такого висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; ч. 1 ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ч.2 ст. 83 ЦПК України - позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 55 Конституції України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10.08.2023 року [PERSON] , що зареєстрований за адресою [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , отримав у борг від [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований в [ADDRESS] суму в розмірі 12 тис.дол. (дванадцять тисяч доларів), яку зобов`язується повернути в строк до 12.02.2024 року. У разі неповернення суми боргу зобов`язується передати у власність вбудовані приміщення контори за адресою [ADDRESS] , які належать на праві власності, відповідно до витягу в строк закінчення повернення грошових коштів. За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України - зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; п.5 ч.1 ст.1046 ЦК України - договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.; ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.10.2019 року, справа №723/304/16-ц: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.»). Станом на день звернення позивача до суду, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики від 10.08.2023 року у встановлений договором строк не виконав, позику в строк до 12.02.2024 року не повернув, умови договору у встановлений строк (не пізніше 12.02.2024 року) не виконав, майно у власність позивача не передав. Судом встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 18583836 від 04.03.2014 року, виданого реєстраційною службою Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області - [PERSON] на праві приватної власності (частка 1/1) належить вбудоване приміщення, площею 130,4 кв.метрів за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; п. 9 ч.1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позивачем доведені обставини на які він посилається в позовній заяві належними та допустимими доказами, що відповідач заперечень, що спростовують заявлені вимоги не подав, суд доходить висновку, що позовну вимогу про визнання права власності необхідно задовольнити, шляхом визнання за позивачем права власності на вбудовані приміщення, площею 130,4 кв.метрів за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження; ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України - у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат; ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивач не заявляв тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України. Статтею 129-1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: approved