Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

Рух справи. 28.05.2021 року адвокат О.Браславська звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору 1400,00 грн та на правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень (т.1, а.с. 1-3) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.06.2021 року позовну заяву прийнято до провадження й призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання та витребувано докази за клопотанням учасників справи та надано сторонам час для направлення до суду заяв по суті спору. (т.1, а.с.24) 26.07.2021 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні (т.1, а.с.37-41) Одночасно подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати спірну квартиру, набуту під час шлюбу, - його особистою приватною власністю. (т.1, а.с. 57 - 60) 10.08.2021 року представник позивача - адвокат О.Браславська подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову (т.1, а.с 79 - 81) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 24.11.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою, задоволено клопотання учасників про витребування доказів та виклик свідків (т.1, а.с.101-102) В подальшому, проведення підготовчого судового засідання неодноразово відкладалося за клопотаннями учасників справи через карантин COVID-19. 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений. Територія Чугуївського району Харківської області, зокрема Зміївська міська територіальна громада та Слобожанська селищна територіальна громада, що знаходиться в межах юрисдикції Зміївського районного суду Харківської області, відповідно до Наказу Міністерства з питань Реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (зі змінами), з 24 лютого 2022 року віднесена до території, на якій ведуться активні бойові дії. Розгляд справ у суді, окрім невідкладних, згідно Рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 року, визначався відповідно до особливостей роботи судів в умовах воєнного стану, виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні та необхідності забезпечення безпеки учасників та працівників суду. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 05.07.2022 року повторно витребувано від приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу В.Гаврильєва копію матеріалів нотаріальної справи за клопотанням представника позивача О.Браславської (т.1, а.с.195) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 24.01.2023 року задоволено клопотання представника позивача О.Браславської та зобов`язано Зміївський відділ державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вилучити для вивчення в судовому засіданні у приватного нотаріуса Гаврильєва В.І. оригінал нотаріальної справи з оформлення правочину купівлі-продажу. Провадження у справі № 621/1530/21 зупинено (т.1, а.с.219) 08.02.2023 року виконавчий документ - ухвала суду від 24.01.2023 року повернуто до суду без виконання (т.1, а.с.221) 21.02.2023 року повторно постановлено ухвалу про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом. Провадження у справі зупинено (т.1, а.с. 230-231) 30.10.2024 року провадження у справі поновлено за клопотанням представника О.Браславської, витребувано докази з Харківського обласного нотаріального архіву (т.1, а.с.247) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2, а.с.14 - 16) В судове засідання учасники справи не з`явились. Від представника позивача - адвоката О.Браславська надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, просила задовольнити первісний позов в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення судового розгляду. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Наслідки неявки учасника справи визначені статтею 223 ЦПК України, за змістом якої, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема у випадку, якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. У разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; суд розглядає справу за його відсутності. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невипрадане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально, використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що розумність тривалості розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 р. «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 р. «Мороз та інші проти України» та інші). У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України» Суд наголосив, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя насамперед покладається на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка сторони. Сторони самостійно повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних доказів. Оскільки всі учасники в судове засідання не з`явились, відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позиції сторін В обґрунтування позовних вимог зазначено, , що 07.06.2006 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 501. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.03.2021 року у цивільній справі №643/18324/20 шлюб між сторонами був розірваний. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивач та відповідач за рахунок спільних коштів подружжя 04.02.2012 року придбали у власність 3-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було оформлено в цілому на ім`я відповідача - [PERSON] , в якого на даний час знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на право власності на вказане нерухоме майно. Посилаючись на норми Сімейного та Цивільного кодексу України, в позові зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане за час шлюбу, а тому позивач має право на визнання за нею права власності на частку у вказаній квартирі. При цьому, оскільки фактично з 2019 року сторони разом не проживають, а спільна донька [PERSON] повністю знаходиться на утриманні матері [PERSON] , бо відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, представник позивача просила відступити від правила рівності часток подружжя у праві на спірне майно та визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору 1400,00 грн та на правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень (т.1, а.с. 1-3) Відповідач [PERSON] не погодився з пред`явленим позовом та подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що викладені в позові обставини не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спірна квартира не придбавалася за рахунок спільних коштів. З моменту реєстрації шлюбу і до виходу з декретної відпустки на роботу у 2014 році, позивач практично не працювала 8 років, і ніяких грошових заощаджень до укладення шлюбу з відповідачем не мала. Працював і утримував сім`ю тільки відповідач. Для придбання спірної квартири він зайняв у свого знайомого [PERSON] 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США, а також у своєї рідної сестрии [PERSON] 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Крім того, на момент придбання квартири він мав особисті 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, які мав до шлюбу. Про ці обставини та про займані гроші позивачці було відомо, а тому питання, на чиє ім`я буде оформлена квартира, не виникало у них взагалі. Під час передачі грошей сестрою були присутні батьки відповідача - [PERSON] та [PERSON] . Тобто, відповідач наполягає, що спірна квартира, хоча й придбана за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто йому. Під час оформлення Договору купівлі-продажу, позивач особисто підписувала заяву, в якій не заперечувала про оформлення правочину на його ім`я. Таким чином, на підставі п.3 статті 57 ЦК України, вважав, що спірна квартира є його особистою приватною власністю. Щодо несплати аліментів зазначив, що в період з 2019 по 2020 роки їх донька проживала спільно із ним, навчалася у гімназії № 55 міста Харкова, і перебувала на його утриманні, а про існування судового наказу дізнався лише в липні 2021 року, тобто після подання цього позову. 13.07.2021 року в рахунок погашення заборгованості він сплатив 10000,00 гривень, а тому будь-які підстави для збільшення частки позивача відсутні (т.1, а.с.37- 41) Одночасно подав зустрічний позов до [PERSON] , в якій виклав аналогічну позицію, та просив суд прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, відмовити у задоволенні первісних позовних вимог, та визнати за ним - [PERSON] , [INFO] , право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с 57-60) У відзиві на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] зазначила, що дійсно в зв`язку з певними обставинами, в період з 2019 по 2020 рік спільна дитина сторін по справі проживала разом із батьком [PERSON] , однак в подальшому і по теперішній час донька мешкає з матір`ю і повністю перебуває на її утриманні. Щодо обставин придбання спірної квартири зазначила, що до укладення шлюбу позивач [PERSON] постійно працювала та мала особисті заощадження. Під час перебування у шлюбі вона займалася доглядом за дитиною та домашнім господарством, що було їх спільним з відповідачем рішенням. При цьому, у 2002 році вона продала квартиру, що належала їй разом із першим чоловіком, від продажу якої також залишилися кошти 2500,00 доларів США, які також були витрачені на придбання спірної квартири. Про грошові позики, про які зазначає відповідач [PERSON] , їй нічого не відомо, Договорів позики на підтвердження вказаних фактів відповідачем не надано, згоди на такі позики в інтересах сім`ї [PERSON] не надавала. Позивач наполягає на тому, що спірна квартира придбавалася виключно за рахунок власних заощаджених коштів сторін без жодних позик, а тому є спільною власністю подружжя, в зв`язку з чим зустрічний позов не підлягає задоволенню (т.1, а.с.79-80) Дослідивши доводи позовної заяви з урахуванням уточнень, письмові докази, додані до неї, позицію відповідача та інші заяви учасників, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Письмові докази, наявні в матеріалах справи. Позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України, серії [NUMBER] , виданий Зміївським РВУМВСУ в Харківській області 14.06.2000 року, (т.1, а.с.5 - 7 ) Згідно Інформації ГУ ДМС міста Харкова, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.22) Вказана інформація також підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 04.12.2003 року Московським МВ ХМУ УМВСУ в місті Харків, РНОКПП [NUMBER] (т.1, а.с 61-64) 07 червня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м.Харків, актовий запис № 501, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (т.1, а.с.8) Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис про народження № 98 від 07.08.2006 року (т.1, а.с.9) Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.03.2021 року у цивільній справі №643/18324/20 шлюб між сторонами був розірваний. (т.1, а.с.10, 50-51, 68-69) Судовим наказом Московського районного суду міста Харкова від 11.01.2021 року у справі № 643/18478/20, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання спільної неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини (т.1, а.с.17-18, 47-49) 13.07.2021 року відповідачем [PERSON] на рахунок Московського ВДВС міста Харкова в рахунок погашення аліментів сплачено 10000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 10 від 13.07.2021 року (т.1, а.с.46). 28.05.2021 року постановою Зміївського районного суду Харківської області по справі № 621/1319/21 позивачку [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.184 КУпАП в зв`язку із вчиненням її донькою [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст.178 КУпАП (т.1, а.с.53) Відповідно до Інформації директора Харківської гімназії № 55, донька сторін по справі [PERSON] , [INFO] , у 2019/2020 році навчалася у 8-А класі вказаної гімназії, та проживала разом з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Батько займався вихованням доньки та цікавився її навчанням (т.1, а.с.45) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №258817402 від 28.05.2021 року, 04 02.2012 року відповідач [PERSON] придбав за Договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського району Харківської області Сапко І.М., у приватну власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.11) Відповідно до Довідки ФОП [PERSON] , який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, вартість спільної квартири подружжя станом на 05.05.2021 (момент звернення з позовною заявою) становить 280000,00 (двісті вісімдесят тисяч) гривень (т.1, а.с.12-14) Згідно Довідки КП «Зміївське БТІЗМА» від 07.07.2021 року, квартира [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року належала в цілому [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу від 04.02.2012, реєстраційний №110, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського району Харківської області Сапко І.М. Дійсна інвентаризаційна вартість квартири становить 96260 грн (т.1, а.с.28) Вказана інформація підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 04.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапко І.М. за реєстровим № 110, за яким відповідач [PERSON] купив трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 212000,00 гривень. Згідно пункту 10 Договору, «цей правочин посвідчується за згодою дружини продавця - [PERSON] (заява про згоду на купівлю квартири від 04.02.2012 (т.1, а.с 42-44, 65-67,) З матеріалів нотаріальної справи укладення правочину купівлі-продажу від 04.02.2012 року вбачається, що позивач [PERSON] надає згоду своєму чоловікові [PERSON] згоду на придбання квартири [ADDRESS] , за 212000,00 грн (т.1, а.с.128) Відомостей про придбання квартири за особисті кошти відповідача [PERSON] матеріали нотаріальної справи не містять. (т.1, а.с 107 - 142) Відповідно до Довідки державного виконавця від 31.10.2024 року, заборгованість відповідача [PERSON] за аліментами складає 117348,88 гривень (т.1, а.с.250-251) Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця від 22.05.2025 року, відповідач [PERSON] погасив заборгованість за аліментами в повному обсязі (т.2, а.с. 26 - 28). Норми права, що підлягають застосуванню та мотиви суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Згідно ч.1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч.1 статті 1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно ст.ст.8-10 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, за змістом ч.1 статті 8 Сімейного кодексу України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч.1, ч.2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно, частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом положень ч.1 статті 65, статті 68 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи Згідно ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1-3 статті 372 Цивільного кодексу України також встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Разом з тим, статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Згідно частин 6, 7 статті 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Велика Палата Верховного Суду, роз`яснюючи положення норм статті 57 Сімейного кодексу України, у своїй постанові від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц зазначила, що « п. 46. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. 47.Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. 48.Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 49.Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 50. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 51.За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.» У постанові від 22.09.2020 року по справі №214/6174/15 Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що «Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Крім того, згідно частин 2, 3 статті 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Верховний Суд у постанові від 15.11.2018 року в цивільній справі № 128/1761/15 вказав, що «рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток» В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними й допустимими доказами, що сторонами по справі за час шлюбу придбано спірну квартиру [ADDRESS]. При цьому, відповідач за первісним позовом [PERSON] не спростовував, що спірна квартира придбавалася в інтересах сім`ї з позивачкою, для їх спільного сумісного проживання. Разом з тим наполягав, що квартира придбана ним за рахунок власних коштів, в тому числі й запозичених ним у знайомих та родичів. Доказів укладення правочинів позики до матеріалів справи не надано. Інші підстави для визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача відсутні. Таким чином, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яка на вимогу позивача підлягає поділу між сторонами. На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя позивач посилалася на те, що спільна дитина перебуває на її утриманні, а відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання по сплаті аліментів. Разом з тим, станом на момент розгляду справи спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] досягла повноліття, а відповідачем надано довідку державного виконавця про погашення заборгованості за аліментами в повному обсязі, а отже підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна - відсутні. За таких обставин,суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та визнання за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на частку квартири [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову належить відмовити в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Крім того, позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 1400,00 гривень та витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень, суд зазначає наступне: За змістом статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи часткове задоволення первісного позову, виходячи з принципів справедливості та розумності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам та витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката, в розмірі 4000,00 (чотири тисячі) гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial