Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] 24 грудня 2022 року було укладено договір про споживчий кредит № 100607351, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 7 000 грн на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені договором. Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти в обсязі та у строк визначених умовами кредитного договору. Однак відповідач не виконав належним чином умови кредитного договору та станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 26 530 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 300 грн, заборгованості за процентами у розмірі 18 900 грн, заборгованості за комісією 1 330 грн. 28 квітня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» уклали договір відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 100607351 від 24 грудня 2022 року. Враховуючи викладене вище, Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 26 530 грн заборгованості за договором про споживчий кредит та судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп. та 8 000 грн витрат на правову допомогу. 22 жовтня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Відповідач у судове засідання не прибув, однак 29 жовтня 2025 року спрямував до суду відзив на позов, у якому просив провадження у справі закрити, мотивуючи тим, що 25 вересня 2025 року він отримав через відділення «Укрпошта» пакет документів від адвокатського об`єднання «Апологет», у складі якого містилася досудова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ-КАПАТАЛ» за вихідним № 22687893 від 12 вересня 2025 року про сплату заборгованості за кредитним договором № 100607351 укладеним між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН». Вказана досудова вимога направлена йому одночасно із позовною заявою. На виконання умов досудової вимоги 29 вересня 2025 року він сплатив зазначену у ній суму в повному обсязі шляхом перерахування 26 530 грн на рахунок, зазначений у ній. Таким чином вважає, що на теперішній час відсутній предмет спору і провадження у справі підлягає закриттю. Представник позивача 12 листопада 2025 року спрямував до суду додаткові пояснення у справі, у яких зазначив, що наведені відповідачем у відзиві на позов аргументи вважає безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Вказав, що на думку позивача витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу є розумними та доведеними, а доводи відповідача не є обгрунтованими. Просить долучити письмові пояснення до справи та задовольнити позов у повному обсязі. У відповіді на письмові пояснення позивача від 18 листопада 2025 року відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що представником позивача не заперечується виконання ним зобов`язання по сплаті боргу у повному обсязі, який він сплатив 29 вересня 2025 року та про що електронним листом від 30 вересня 2025 року повідомив позивача, отримавши 10 жовтня 2025 року від позивача на свою електронну адресу повідомлення про те, що платіж надійшов. Крім того, позивач не заперечує, що досудова вимога надійшла разом із позовною заявою. Водночас зазначив, що позивач не направляв йому жодної іншої досудової вимоги. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне Суд установив, що 24 грудня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 100607351, за умовами якого [PERSON] було надано грошові кошти у розмірі 7 000 грн на умовах визначених кредитним договором, а [PERSON] в свою чергу зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені договором. Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти в обсязі та у строк визначених умовами кредитного договору. Права вимоги до відповідача позивач набув на підставі договору відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28 квітня 2023 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 100607351 від 24 грудня 2022 року. [PERSON] не виконав належним чином умови кредитного договору та станом на дату подання позову 24 вересня 2025 року його заборгованість перед позивачем становить 26 530 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 300 грн, заборгованості за процентами у розмірі 18 900 грн, заборгованості за комісією 1 330 грн. Відповідно до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити процентів. Згідно зі статтею 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з частинами першою, другою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Зарахування вказаної суми на картковий рахунок відповідача ним не заперечується. Відповідно до положень статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статями 1049, 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Крім цього відповідно до частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач умов договору не виконував та допустив заборгованість. Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Із матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2025 року адвокат Усенко М.І., діючи в інтересах позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі ухвали судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року справу передано на розгляд за підсудністю до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області. До Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області справа надійшла 21 жовтня 2025 року. 22 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Згідно матеріалів справи позов сформовано в системі «Електронний суд» 12 вересня 2025 року та зареєстровано в Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області 24 вересня 2025 року за вх. № 13453. Як стверджує відповідач та не заперечує позивач, про що також свідчать і матеріали справи відповідачу [PERSON] позивач спрямував позовну заяву з додатками зокрема і досудова вимога 21 вересня 2025 року, про що свідчить опис вкладення до 0505371561433. На вказану вище обставину також посилається і позивач у позовні заяві, де зазначив, що на виконання пункту 6 частини третьої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України відповідачу було спрямовано досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості. Так, у додатках до позовної заяви міститься досудова вимога за вих. №22687893 від 12 вересня 2025 року, за змістом якої позивач вимагає від відповідача у відповідності до статтей 526, 530 Цивільного кодексу України виконати зобов`язання за Договором № 100607351, а саме негайно погасити заборгованість у сумі 26 530 грн за реквізитами, зазначеними у цій досудовій вимозі. Одночасно досудова вимога містить застереження, що у разі невиконання вимоги справу зокрема буде передано для проведення процедури примусового стягнення заборгованості. Зміст зазначеної вище досудової вимоги не містить конкретної визначеної дати чи строку для її виконання у добровільному порядку. Згідно трекінгу відстеження АТ «Укрпошта» поштове відправлення [PERSON] отримав 25 вересня 2025 року (копія позовної заяви з додатками). На підтвердження виконання умов досудової вимоги [PERSON] долучив до матеріалів справи платіжну інструкцію № 930М-ВВКО-СРВК-8Н9Н від 29 вересня 2025 року про сплату на зазначені у досудовій вимозі реквізити суми боргу за невиконаним зобов`язанням у розмірі 26 530 грн. Тобто, отримавши 25 вересня 2025 року досудову вимогу про виконання зобов`язання у добровільному (досудовому) порядку [PERSON] виконав її умови 29 вересня 2025 року. Вказане позивачем не заперечується. Відповідно до п. 3.1.7 Договору про споживчий кредит № 100607351 від 24 грудня 2022 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] , у випадку відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору (у даному випадку позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» згідно Договору відступлення прав вимоги № 96-МЛ/Т від 28 квітня 2023 року) або залучення коллекторської(их) компанії(й) до врегулювання простроченої заборгованості, Кредитодавець зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити Позичальника про такий факт та про передачу персональних даних Позичальника, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку номер телефону, адресу, адресу електронної пошти), використовуючи на власний розсуд один з таких способів: особисто, під час телефонування, відео переговорів, шляхом надсилання текстових, голосових та інших повідомлень через засоби телекомунікації, утому числі без залучення працівника кредитодавця, шляхом використання програмного забезпечення або технологій, надсилання поштових відправлень із позначкою «Вручити особисто» за місцем проживання чи перебування або за місцем роботи позичальника. З наведеного вище слідує, що з метою врегулювання простроченої заборгованості, Кредитодавець зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги новому кредитору або залучення коллекторської компанії повідомити Позичальника. Суд установив, що: відступлення права вимоги за зазначеним вище договором відбулося 28 квітня 2023 року; досудову вимогу про врегулювання у добровільному порядку відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем сформовано 12 вересня 2025 року та засобами поштового відправлення (АТ «Укрпошта») спрямовано відповідачу 21 вересня 2025 року, про що свідчить опис вкладення 0505371561433, яке [PERSON] отримав 25 вересня 2025 року (трекінг відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» 0505371561433). Тобто із зазначеного слідує, що за умовами договору про споживчий кредит № 100607351 від 24 грудня 2022 року (п. 3.1.7) позивач зобов`язаний був повідомити відповідача про відступлення права вимоги, однак матеріали справи таких відомостей не містять. З огляду на дії позивача (спрямування відповідачеві досудової вимоги разом із позовною заявою та додатками до неї лише 21 вересня 2025 року) останнім не дотримано обов`язку щодо своєчасного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги та врегулювання спору у досудовому порядку. Окрім досудової вимоги від 12 вересня 2025 року матеріали справи не містять будь-яких інших доказів, які б вказували на своєчасність повідомлення відповідача про відступлення права вимоги. Згідно з п. 3.2.5 Договору про споживчий кредит № 100607351 від 24 грудня 2022 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] , у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов цього Договору, кредитодавець з дотриманням вимог законодавства має право здійснювати врегулювання простроченої заборгованості та/або стягнути заборгованість в примусовому порядку. Як свідчать матеріали справи позивач скористався правом здійснення врегулювання простроченої заборгованості шляхом спрямування відповідачеві досудової вимоги, умови якої останній виконав 29 вересня 2025 року. Досудова вимога це, по суті, спосіб врегулювати спір до суду, який може бути обов`язковим або добровільним, і формально Цивільний процесуальний кодекс України не дає єдиного поняття "досудової вимоги", а регулює загальні принципи досудового врегулювання та вимоги до позову. У статті 16 Цивільного процесуального кодексу України закріплено право сторін вживати заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Як стверджує відповідач та не заперечується позивачем заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 100607351 від 24 грудня 2022 року погашена відповідачем 29 вересня 2025 року на виконання умов досудової вимоги від 12 вересня 2025 року, яку спрямовано відповідачеві 21 вересня 2025 року та отримано ним 25 вересня 2025 року, на підтвердження чого подав до суду платіжну інструкцію про сплату заборгованості у зазначеному у досудовій вимозі повному обсязі 26 530 грн, зі змісту якої слідує, зокрема, що [PERSON] станом на 29 вересня 2025 року заборгованості перед позивачем не має. На переконання суду позивачеві слід було утриматися від одночасного спрямування досудової вимоги відповідачеві та позову про стягнення заборгованості, оскільки вказане суперечить одне одному. Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. За нормою частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів на спростування доводів відповідача позивачем суду не надано. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачем, як боржником у кредитному зобов`язанні, вжито всіх заходів щодо належного виконання зобов`язання перед позивачем. Оцінив та дослідив усі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач невірно застосував претензійне (досудова вимога) досудове врегулювання спору та не довів, що його права чи охоронювані законом інтереси порушені і підлягають захисту. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі судові витрати не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed