Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

04.09.2025 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), в якій позивач просить суд: стягнути з Відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором DNH0CTCT0070786 від 03.08.2018 у розмірі 53046.20 грн. станом на 25.08.2025, яка складається із: - 25877.73 грн. - заборгованість за кредитом; - 19.24 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 21603.06 грн. - заборгованiсть за комiсiєю; - 5546.17 грн. - заборгованiсть за пенею.; судові витрати у розмірі 2 422.40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заява про приєднання до Умов та Правил надання кредиту Швидкий кредит №DNH0CTCT0070786 кредитної угоди від 03.08.2018 року, згідно якої отримав строковий кредит у сумі 26147.50 грн. (далі - «Кредит») на строк 24 місяців. Строк з 2018-08-03 по 2020-08-02 р. включно. Сума кредиту надається Клієнту шляхом зарахування на платіжну картку № 5168742223206289 без урахування винагороди. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом в наслідок чого утворилась заборгованість. Відповідач та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 03.08.2018 підписали Паспорт споживчого кредиту. Паспорт споживчого кредиту Відповідачем підписано у системі самообслуговування Приват24 за допомогою OTP пароля, про що зазначено в полі Підпис підтверджується ОТП-паролем на фінансовий номер телефону клієнта При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згiдно цiєї статтi ЦК договором приєднання є договiр, умови якого встановленi однiєю iз сторiн у формулярах або iнших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цiлому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 25.08.2025 року має заборгованість 53046.20 грн., яка складається з наступного: -25877.73 грн. - заборгованість за кредитом; -19.24 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -21603.06 грн. - заборгованiсть за комiсiєю; -5546.17 грн. - заборгованiсть за пенею. Ухвалою суду від 15.09.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. На офіційну адресу відповідача, тобто на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, яка повернулась до суду 16.10.2025. Враховуючи наведене, наявні підстави вважати, що відповідач вважається таким, що повідомлений про судовий розгляд належним чином. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини. Позивачем на підтвердження своїх вимог за позовом надано заяву про приєднання до Умов та Правил надання кредиту «Швидкий кредит» №DNH0CTCT0070786 від 03.08.2018, на підставі якої, як стверджує позивач -відповідач приєднався до Умов та правил надання кредиту «Швидкий кредит», що розміщені на сайті Банку https://privatbank.ua/terms, що разом складають кредитний кредитний договір, та прийняв всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі. За твердженням позивача згідно до укладеного договору, Відповідач отримав кредит у розмірі 26147.50 грн. на строк 24 місяців. Строк з 2018-08-03 по 2020-08-02 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач стверджує, що сторонами було узгоджено, що для укладання цього договору використовується електронний підпис, а саме - одноразовий пароль (ОТР - пароль), який надсилається Банком на фінансовий телефон Клієнта, та введенням якого на сайті Банку або повідомленням працівнику Банка у відділенні Клієнт підписує Заяву про приєднання до Умов та Правил надання кредиту «Швидкий кредит» та підтверджує прийняття прав та обов`язків за даним Договором. Суд зазначає, що Отр-пароль - це електроні дані авторизації, які згідно Постанови НБУ від 05.11.2014 № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» формуються і надаються емітентом або юридичною особою учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації, що в свою чергу забезпечує гарантію видачі платіжної картки належному клієнту, запобігання шахрайських операцій з картами. Використання такого паролю в якості підпису не заборонено та узгоджується із вимогами діючого законодавства, а саме відповідно до ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін. Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що ОТР-пароль був відправлений відповідачу на його фінансовий номер і що відповідач на підтвердження укладення кредитного договору ввів його у відповідне поле, а документи, що складають кредитний договір взагалі не містять інформації про його фінансовий номер. На підтвердження відправлення споживачу кредитних послуг такого пароля, зазвичай надається витяг із банківського комплексу щодо надіслання OTP-паролю, (строка із назвою password), який однак в матеріалах справи відсутній. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на відсутність доказів того, що ОТР-пароль був відправлений відповідачу на його фінансовий номер, а відповідач на підтвердження укладення кредитного договору DNH0CTCT0070786 від 03.08.2018 ввів його у відповідне поле, суд вважає, що вказаний кредитний договір не був укладений. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75. Отже, платіжні документи про перерахування коштів, виписки за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 року в справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року в справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року в справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 року в справі № 209/3046/20, від 26.10.2022 року в справі № 333/5483/20 та інших. Розрахунок заборгованості, який надає та на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, платіжних документів про перерахування коштів за кредитними договорами на рахунок відповідача, виписки за картковим рахунком відповідача, тощо, позивачем суду надано не було, а тому суд, дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та заборгованості, що заявлена до стягнення. У зв`язку з вказаним, суд позбавлений можливості встановити факт видачу відповідачу кредитних коштів, користування відповідачем кредитними коштами та внесення останнім грошових коштів на погашення кредитної заборгованості. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, доказування є обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Доведення наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу, що розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. Розрахунок заборгованості, який наданий, може бути оцінений в сукупності із випискою по рахунку коштів, однак такого позивачем до суду надано не було. Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право на пред`явлення будь-якої вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 61-28582ск18. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на відмову у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed