Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-30 00:00:00

26.11.2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] , поданим представником адвокатом Самусь О.В., до відповідача [PERSON] , про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 25 грудня 2010 року він та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом ДРАЦСу Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №972, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Також позивач [PERSON] вказує у позові, що на даний час офіційно зареєстрований між сторонами шлюб носить формальний характер, сімейні стосунки не склалися через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю, та позивач не має бажання продовжувати подальше подружнє життя. Станом на листопад 2025 року сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, влаштовують окремий відпочинок та не мають спільного сімейного бюджету. Ті відносини, які склалися на сьогоднішній день між позивачем та відповідачем, не відповідають загальним ознакам шлюбу. Позивач вказує, що не має наміру продовжувати сімейні відносини, які носять формальний характер з відповідачем, так як вони суперечать його інтересам. Більше того, постійні конфлікти між ними та формальний характер шлюбу негативно впливають на виховання та розвиток їх спільної дитини та формування її уявлень про сімейні стосунки та шлюб. Фактичні сімейні відносини між позивачем та відповідачем на сьогодні вже не є добровільними та суперечить інтересам позивача. Спору про поділ спільного сумісного майна між ними на даний час немає. Та позивач вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження між ними шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Позивач [PERSON] вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, її збереження вважає недоцільним, примирення неможливим, оскільки їх шлюб існує лише формально, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 01.12.2025 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 304/2714/25 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачці [PERSON] в ухвалі суду від 01.12.2025 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надіслана відповідачу [PERSON] за тимчасовим місцем реєстрації внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . Та як вбачається з поштового рекомендованого повідомлення, відповідачем отримано вищевказані документи особисто 12.12.2025. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Станом на час розгляду справи 31.12.2025 року відповідачкою [PERSON] відзив на позовну заяву не подано, заперечень на заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу, до суду не надійшло. Таким чином, оскільки відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про розгляд цивільної справи, та у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подала, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до приписів ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 304/2714/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цієї справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 25 грудня 2010 року, який був зареєстрований відділом ДРАЦСу Краматорського міського управління юстиції Донецької області, про що в книзі реєстрації актів про шлюб складено відповідний актовий запис № 972, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25 грудня 2010 року, копія якого є в матеріалах даної справи (а.с.6). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, та копія якого є в матеріалах справи (а.с.7). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду даної справи не доведено. Крім того, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається, відповідно до приписів статті 24 СК України. А отже, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами у справі суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх неповнолітньої дитини. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved