Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 24.06.2011 по 24.09.2013 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області був розірваний. Вона та відповідач мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу, позивачка, будучи вагітною, поїхала до батьків, оскільки відповідач не працював. Допомагали подружжю батьки позивачки. Після народження дитини подружжя проживало у с. Петропавлівка Великоновосилківського району Донецької області у будинку батьків позивачки. Згодом відповідач сказав, що поїхав до батьків ніби у гості на пару днів, а потім повідомив, що буде влаштовуватися на роботу. До дружини та дитини відповідач не повернувся, ніяких коштів на утримання родини не передавав, на роботу не влаштувався та навіть не пояснив, що він покинув дружину та новонароджену дитину. Таким чином з 2012 року відповідач покинув родину, про дитину ніколи не піклувався, пару раз привітав з днем народження. У зв`язку із відсутністю домовленості щодо утримання спільної дитини, позивачкою було подано до суду позов про стягнення аліментів, який рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.03.2018 був задоволений. Аліменти на утримання дитини відповідач своєчасно не сплачував, допускав заборгованість до 46000 грн, таким чином систематично ухилявся від виконання батьківського обов`язку. Також відповідач не приймав участі у розвитку, навчанні, лікуванні дитини, жодним чином не цікавився життям дитини, розумінням потреб дитини. Крім того, відповідач неодноразово перешкоджав їхньому відпочинку, зловживаючи своїми правами всупереч інтересам дитини, зокрема при зверненні до відповідача за дозволом щодо виїзду дитини за кордон для відпочинку та лікування - до військової агресії, останній ігнорував потреби дитини, навмисно не входив на зв`язок або просто саботував прохання, внаслідок чого одного разу вони були зняті з туристичного рейсу та понести витрати у виді втраченої можливості та кошти на туристичні послуги. Всі питання щодо розвитку, навчання, лікування дитини, забезпечення побутових потреб забезпечувала позивачка. Відповідач покладених на нього батьківських обов`язків не виконує, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Після розлучення позивачка проживала у м. Курахово з чоловіком та новою родиною. У лютому 2022 року вони вимушені були виїхати з місця проживання у зв`язку із військовою агресією РФ. Наразі вони проживають у м. Дніпро, зареєстровані як внутрішньо-переміщені особи. У 2024 році інтерес батька до дитини виник у зв`язку із тим, що останній вирішив подати позов про зменшення розміру аліментів, у той час як свій обов`язок щодо утримання дитини систематично не виконував належним чином. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 17.10.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Спільна дитина не бачить сенсу у спілкуванні з відповідачем, оскільки його не пам`ятає, у зв`язку із тим, що останній ніколи не приділяв йому уваги, його потребами та життям не цікавився. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 13.11.2024 дана цивільна справа була прийнята до провадження та призначено підготовче засідання. 03.02.2025 представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому вказав, що з позовом не погоджується та відсутні підстави для позбавлення батьківських прав. Після розлучення з позивачкою негативне відношення до відповідача з боку позивачки не змінилося. Відповідач постійно телефонував позивачці щодо місця перебування сина, що потрібно купити, хотів спілкуватися, але на все були лише негативні відповіді. Позивачка давно виїхала до Донецької області, приховувала місце свого проживання після початку війни. Проте відповідач продовжував брати участь у матеріальному утриманні сина, сплачував аліменти добровільно шляхом переказу грошей, а потім позивачка звернулася до суду для примусового стягнення аліментів. На даний час відповідач справно сплачує аліменти. Незважаючи на вказані обставини на даний час відповідачу не дають можливості спілкуватися із сином, його мобільного телефону він не знає. Позов про зменшення розміру аліментів був поданий для визначення місця проживання колишньої дружини. Позивачка жодного разу не зверталася до відповідача з питання надання допомоги на лікування, інформацію про стан здоров`я не надавала. Відповідач не втратив інтерес до дитини, про що свідчить розшукування останнім сина. Заборгованість по сплаті аліментів мала місце у зв`язку із тимчасовими фінансовими труднощами. Наразі заборгованості не має. Інформація надана позивачкою має застарілий характер. У позовній заяві не зазначена мета звернення до суду з таким позов, не мотивовано у чому полягатимуть якнайкращі інтереси дитини, у разі позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї. Відсутнє обґрунтування фактичних та правових підстав порушення прав неповнолітньої дитини, які підлягають захисту у обраний позивачкою спосіб. Перебування відповідача за межами проживання сина протягом останніх років створює певні труднощі участі у житті дитини, проте вказана обставина сам по собі не свідчить про свідоме нехтування батька своїми обов`язками та про те, що його позиція щодо підтримання зв`язку з дитиною не може змінитися на краще. Стороною позивача не доведено негативного впливу поведінки батька на фізичний, духовний розвиток дитини, здобуття нею освіти тощо. Оскільки позивачка не довела належними та допустимим доказами винної поведінки батька, наявності підстав для такого крайнього заходу до нього, тому позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить якнайкращим інтересам неповнолітнього сина щодо збереження правового зв`язку з батьком, спосіб життя та поведінка якого не наносить шкоди дитині. У зв`язку з наведеним представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивачки понесені відповідачем судові витрати. Ухвалою суду від 24.02.2025 закрито підготовче провадження у вказаній справі, призначено до судового розгляду та зобов`язано Орган опіки і піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, а також за клопотанням представників сторін вирішено питання щодо виклику свідків. У судовому засіданні позивачка та її представниця заявлений позов підтримали пославшись на обставини викладені у позовній заяві. Також позивачка пояснила, що вона проживає з новим чоловіком, який фактично замінив її сину батька, а відповідач самоусунувся від виховання дитини. Відповідач останній раз бачив дитину 14 років тому, декілька разів привітав дитину з днем народження. З лютого 2012 року вони не проживають разом. Відповідач з`являвся на перший та другий рік, на день народження дитини, після цього він зник. Спілкувалися вони до того часу як вона подала на аліменти у 2017 році. Відповідач ніколи не телефонував, щоб поцікавитися дитиною, дзвінки були з приводу аліментів. У 2014 році вона одружилась вдруге, відносини її другого чоловіка з дитиною добрі. У дитини є батько, якого дитина називає татом. За час війни відповідач жодного разу не телефонував та не цікавився дитиною. З 2014 до 2022 року вона проживала в місті Курахове. Наразі проживає в місті Дніпро. Дитина не бажає налагоджувати відносини з батьком. Представниця позивачки у судовому засіданні також звернула увагу на те, що відповідач не вживав заходів для встановлення графіку спілкування з дитиною, дитина втратила психологічний зв`язок із батьком. Позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Коли була потреба участі батька в утриманні та вихованні дитини, то цим займався вітчим. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позов. Також представник відповідача пояснив, що позивачка свідомо перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, не повідомляла, що в місті Тростянець є родина, налаштовувала дитину проти батька, не надавала номер телефону для спілкування з дитиною. Станом на сьогодні заборгованість зі сплати аліментів у відповідача відсутня. Борг по аліментам виник у зв`язку з тимчасовими фінансовими труднощами. На даний час відповідач є військовослужбовцем, перебуває на першій лінії бойових дій. Для спілкування з дитиною позивачкою були поставлені умови присутність адвоката та психолога. Вітчим дитини веде бізнес на окупованій території, а дитину не привчають до українських цінностей, дитина спілкується російською мовою, тому вважає, що батько, який є військовослужбовцем повинен бути в житті дитини для того, щоб позитивно впливати на розвиток цінностей дитини. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, але подав клопотання, у якому просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні правовідносини, позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом установлено, що позивачка та відповідач у період із 24.06.2011 по 07.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 24.09.2013 у справі № 2/237/1908/13 був розірваний (а.с. 16, 17, 27). За час цього шлюбу у позивачки та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). 14.03.2014 позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано у виконавчому комітеті Костянтинопільської ради Великоновосілківського району Донецької області за актовим записом № 3 (а.с. 28). З довідки виданої Закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Сонечко» комунальної форми власності Курахівської міської ради Донецької області від 25.06.2024 за № 62 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , у період з 2014 по 2018 роки навчався в даному закладі. Батько дитини [PERSON] контакту з садочком та вихователями не підтримував, хлопчиком не цікавився, батьківські збори не відвідував. Хлопчика завжди приводила та забирала тільки мати (а.с. 29). Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.03.2023 за № 1205-5002621186, № 1205-5002621186 позивачка та син сторін [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, фактично проживають по [ADDRESS] (а.с. 13, 14). У період з 29.08.2022 по 28.02.2023 позивачка винаймала квартиру, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 33-36). Згідно характеристики складеної класним керівником та в.о. директора Дніпровського ліцею № 134 гуманістичного навчання та виховання Дніпровської міської ради, [PERSON] є учнем 7-Ф класу, за час навчання зарекомендував себе старанним, сумлінним, дисциплінованим, працелюбним, уважним учнем. Володіє навчальним матеріалом на достатньому і середньому рівні. Бере активну участь у суспільно-корисній праці. Мати, [PERSON] , бере активну участь у навчанні та вихованні сина. Батько, [PERSON] контакту зі школою не підтримує, на батьківські збори не з`являвся, успішністю дитини не цікавився. На всі питання пов`язані з навчанням та на виклики до школи приходить тільки мати (а.с. 32). Відповідно до висновку психолога Комунального закладу соціального захисту «ЦЕНТР СОЦІАЛЬНОЇ ПІДТРИМКИ ДІТЕЙ ТА СІМЕЙ «ОБІЙМИ» Дніпровської міської ради Сакари А.С. від 30.10.2024 № 01/04-84 позивачка звернулася до закладу та при консультації повідомила, що має проблеми у спілкуванні з колишнім чоловіком [PERSON] , вони не можуть знайти спільну мову щодо виховання спільного сина. Зі слів позивачки вона виховує дитину з малечку та не хоче залежати від колишнього чоловіка. По результатах психологічного діагностування [PERSON] було виявлено стабільний емоційний стан, він допитливий, активний підліток, має гарний словниковий запас. Має тривожність у зв`язку з війною. Відповідав на всі питання спеціаліста. Зі слів [PERSON] він не бачить сенсу у спілкуванні з біологічним батьком, тому що він його не пам`ятає. Наразі [PERSON] має гарні стосунки з вітчимом, який зі слів дитини, повністю замінив йому батька. Зв`язатися з відповідачем не було можливості, через недостатність інформації, яку надала позивачка. Завдяки індивідуальним консультаціям з психологом позивачка має стабільний емоційний стан, зменшилась тривожність, дотримується рекомендацій психолога щодо виховання дітей (а.с. 30-31). Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.03.2018 у справі № 237/5189/17 з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.11.2017 до повноліття дитини. На виконання даного рішення суду було видано виконавчий лист (а.с. 18-22). Згідно довідки виданої Тростянецьким відділом державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області СМУ Міністерства юстиції від 17.08.2023 за № 12488/18.16-31 станом на 17.08.2023 була наявна заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] , сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та становила 46337,15 грн (а.с. 23). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам складеного Тростянецьким відділом державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області СМУ Міністерства юстиції від 08.07.2024 за № 12010/25.7-30 станом на 01.07.2024 борг [PERSON] , по аліментам становив 6375,70 грн (а.с. 24-26). Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 17.10.2024 у справі № 237/2612/24 було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини (а.с. 37-40). Відповідач намагався налагодити контакт з позивачкою для спілкування із сином, про що свідчать скріншоти листування сторін (а.с. 71-72). Крім того, відповідач надавав письмову згоду на тимчасові поїздки сина [PERSON] за кордон у супроводі позивачки у період з 19.10.2016 по 19.10.2017 та з 24.11.2017 по 24.11.2018, про що свідчать нотаріально посвідченні заяви (а.с. 151-152). Таким чином, установлені судом обставини на підставі досліджених письмових доказів спростовують твердження позивачки про те, що дитина перебуває на її повному утриманні, відповідач не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та перешкоджав у виїзді дитини за кордон на відпочинок та лікування. Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19.02.2025 [PERSON] , [INFO] , недоцільно позбавляти батьківських прав відносно дитини сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 81-85). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка є його дружиною. Він підтримує позбавлення батьківських прав відповідача, так як той не приймає участі у вихованні дитини. У 2012 році він познайомився з позивачкою та вони почали проживати разом з 2014 року. Відповідач приїхав один раз на день народження, коли дитині було два роки. Другий раз відповідач бачив дитину у Харкові. З 2018 року він працевлаштований та забезпечує сім`ю. Дитина до нього відноситься добре, вони разом роблять домашні завдання, постійно допомагає дитині, разом їздять на відпочинок на море та в Карпати. Він може утримувати сім`ю. Коли відповідач був у Харкові разом із хрещеним дитини, то вони брали дитину та з ним гуляли, купували іграшки, але не купили ту іграшку, яку хотіла дитина, на той час дитині було 3-4 роки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2014 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом. Тоді вона познайомилась із онуком. За цей час вона не бачила батька дитини, фактично батьком дитини є [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо, що позивачка хоче позбавити батьківських прав батька дитини. Дитину вона знає з двох років, а [PERSON] знає ще довше. Вони постійно спілкуються між собою. Батька дитини бачила тільки на дні народженні, коли дитині було два роки. З того часу вона не бачила [PERSON] . Фактично батьком дитини є [PERSON] , якого дитина називає батьком. У [PERSON] та [PERSON] є спільна донька [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є двоюрідною сестрою позивачки. У [PERSON] був тяжкий післяпологовий період, а відповідач невдовзі після народження дитини поїхав та допомоги позивачці не надавав. Вона бачила відповідача на дні народженні сина у 2012 році та після цього більше його не бачила. Саме позивачка була ініціатором зустрічей батька з дитиною. Фінансової допомоги з боку відповідача не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її брат [PERSON] не може спілкуватися із сином [PERSON] , через те, що позивачка не дає можливості спілкуватися. Також позивачка створює перешкоди їй та бабусі у спілкуванні з дитиною. Після народження [PERSON] вони поїхали до них у гості та були там два дні. Останній раз вона бачила дитину, коли дитині було два роки. Коли відповідач поїхав на річницю до сина, то позивачка уже була у відносинах із теперішнім чоловіком. Чому виникла така ситуація, вона не розуміє. Позивачка пообіцяла відповідачу, що коли дитині виповниться 10 років, то вона розповість дитині правду про батька. Позивачка не дозволяє передавати подарунки дитині. Останній раз відповідач бачив дитину, коли хрещений брав дитину. Відповідач не п`є алкоголь, не палить, є військовослужбовцем, тому вважає його гарним батьком для дитини. Позивачка з відповідачем розійшлись, коли дитині було півроку. Відповідач поїхав у місто Харків шукати роботу, а позивачка залишилась у селі з матір`ю та батьком. Відповідач сплачував аліменти на утримання дитини. Вона відсилала позивачці гроші, які надавав їй відповідач та збирала квитанції про пересилання коштів. Аліменти відповідач сплачує до цього часу та бажає установити зв`язок із дитиною. Коли був живий хрещений батько дитини, то відповідач через нього спілкувався із дитиною. Їм відомо, що позивачка спілкувалась з відповідачем, коли позивачка подавала на аліменти. Після цього у них не було спілкування. Відповідач повідомляв позивачці про своє бажання спілкуватися із сином, на що позивачка відреагувала негативно та заявила, що не дозволить спілкування із сином. Відповідач не міг допомагати дитині, оскільки не бачив дитину, від дитини не відмовлявся та ніколи не говорив погано про позивачку та її батьків. Відповідач не хотів нашкодити дитині, тому і не звертався до відповідних органів. Відповідач бачив дитину стільки разів, скільки позивачка дозволяла. Вона телефонувала позивачці, але остання не брала слухавку. Їй відомо, що відповідач приїздив до дитини, коли син був у м. Харкові разом із хрещеним батьком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] разом навчались у місті Харкові та приїжджали до них додому в місто Тростянець, спілкувались нормально. Вона поїхала на заробітки, щоб заробити гроші на весілля. Весілля святкували у м. Охтирка, а після весілля [PERSON] поїхала до своїх батьків, сказавши, що побуде там деякий час та повернеться назад. Пізніше син зателефонував та повідомив про народження дитини. Вони придбали дитячі речі та поїхали до них у гості. Син був присутній на пологах, коли народився син. Вона допомогла чим могла позивачці та відповідачу. Коли син поїхав на річницю до дитини, то у [PERSON] вже був інший чоловік. Позивачка є у неї у за стосунку « [PERSON] », та вона надсилає їй привітання. Вона просила дати можливість поспілкуватися з дитиною, але позивачка не дозволяє. Також вона пропонувала позивачці приїхати до них, коли розпочалась війна. На день народження дитини вона надсилала дитині привітання, яке позивачка не передавала. Син розповідав, що позивачка не дасть спілкуватися з дитиною, оскільки вона так себе налаштувала. Позивачка приїжджала у м. Харків та дала дитину за умови, щоб сини не сказав, що є батьком дитини. Син не міг зустрічатися з дитиною, оскільки позивачка не дозволяла. На утримання дитини син сплачував аліменти, відсилав посилки на свята, але пізніше позивачка припинила приймати подарунки, повідомивши, що їй нічого не потрібно. Це було коли дитині стало 4-5 років. Відповідач збирав чеки на придбання подарунків. Усі документи були знищені після початку повномасштабного вторгнення. Вони ховали документи, коли зайшли «росіяни». Також, коли дитині було 6-9 років син пересилав кошти на придбання взуття дитини, так як у дитини плоскостопість. Нова родини у відповідача з`явилась 3 роки тому. Останній раз вона бачила онука, коли йому було 6 місяців. Тоді позивачка разом з відповідачем привозили дитину в м. Тростянець. Скільки разів син приїжджав до дитини їй невідомо. Вона особисто надсилала дитині іграшки, навіть дитині позивачки придбавала ляльку. Кожен рік вітала дитину з днем народження. Вона не підтримувала рішення про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Був випадок, коли син не мав роботи, тому і були борги по аліментам, але на даний час борги погашені. Опитаний у судовому засіданні за участю психолога неповнолітній [PERSON] повідомив, що біологічного батька не знає. Мати говорила, що є біологічний батько і все, йому це не цікаво. У нього є інший батько, який живе з ним. Він ніколи не запитував у матері, де перебуває його біологічний батько. Про те, що батько є захисником України дізнався у судовому засіданні. Йому невідомо про родичів, які проживають у місті Тростянець Сумської області. Також він нічого не знав про посилки та привітання. Він не хоче надавати номер телефону для спілкування з батьком. З вітчимом у нього гарні відносини, він допомагає йому займатися спортом, їздить на змагання, відвідує батьківські збори, допомагає робити домашні завдання, забезпечує родину фінансово. Чим буде краще для нього, коли його біологічного батька позбавлять батьківських прав він не знає. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, лікування дитини, не спілкуються з дитиною, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі сукупності досліджених доказів, суд вважає недоведеними обставини про доцільність та необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , оскільки останній бере участь в утриманні дитини, має бажання спілкуватися з дитиною. Позивачка не довела необхідності захисту інтересів дитини шляхом застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивачки про позбавлення відповідача батьківських прав. Відтак, позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позивачці відмовлено у задоволенні позову, тому понесені нею судові витрати не підлягають відшкодуванню. Представник відповідача не подав доказів на підтвердження понесених відповідачем судових витрат.

Outcome: dismissed