Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 08 липня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №87953. На підставі зазначеного вище договору відповідачу надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем за договором виконав та надав йому грошові кошти шляхом зарахування на платіжну картку відповідача. Відповідач умови договору не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 24 669,50 грн. Вказану заборгованість, а також понесені судові витрати позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача адвокат Галач Т.А. подала відзив на позов, згідно з яким відповідач позовні вимоги визнає частково: не заперечує проти стягнення з нього тіла кредиту в розмірі 5 000,00 грн, відсотків у розмірі 14,50 грн та комісійної винагороди 1595,00 грн. Зазначає, що проценти у пред`явленому розмірі нараховані позивачем після спливу встановленого строку кредитування. Так, за умовами договору позики сторони встановили строк кредитування до 06 серпня 2019 року. Зауважує, що на час закінчення строку кредитування розмір заборгованості за договором позики склав 6 609,50 грн, з яких: 5 000,00 грн тіло кредиту, 1 595,00 грн комісійна винагорода, 14,50 грн проценти. Тому лише наведений розмір заборгованості по процентам може бути стягнутий з відповідача на користь позивача, оскільки після спливу кредитування, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, товариство не мало правових підстав нараховувати відсотки та комісії за кредитним договором. Крім того, вважає розмір витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути, неспівмірним і просить зменшити його до 1 000,00 грн. Стислий виклад позиції позивача у відповіді на відзив. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що у розділі «5. Відповідальність сторін» наявний пункт 5.3, згідно з яким у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідачем у встановлений договором строк не погашено. Відтак, підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3. Договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Звертає увагу суду, що відповідач у відзиві не заперечує проти отримання коштів від позивача, доказів, що заборгованість була погашена не надає. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу вважає необґрунтованим, оскільки заявлена позивачем сума співмірна складності справи, ціни позову та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Процесуальні дії у справі. 29 жовтня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 31 жовтня 2025 року судом отримано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача. 03 листопада 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 24 листопада 2025 року відповідач скористався правом надання відзиву на позов. 25 листопада 2025 року позивач скористався правом надання відповіді на відзив. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Інших заяв/клопотань від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. 08 липня 2019 року між позивачем та [PERSON] укладено електронний договір позики №87953, за умовами якого відповідач отримав позику у розмірі 5 000,00 грн. Пунктом 1.1.2 договору передбачена плата за користування позикою у вигляді: процентів 0,01% в день; комісії 1,1% в день. Відповідно до п. 1.1.5 договору строк повернення позики (термін платежу): 06 серпня 2019 року. Згідно з п.2.1 договору строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Відповідно до п. 4.3 договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. Згідно п.5.1 договору сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно чинного законодавства України та цього договору. Відповідно до п.5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Невід`ємною частиною цього Договору є «ПРАВИЛА НАДАННЯ ГРОШОВИХ КОШТІВ У ПОЗИКУ ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ». Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил та виконувати свої обов`язки, визначені правилами (п.9.3. договору). Сторонами договору підписано графік платежів до договору, згідно з яким проценти за користування позикою становлять 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою 1 595,00 грн. Згідно з довідкою вих. №87953 від 01 вересня 2025 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», що мало право на надання платіжних послуг на території України, повідомило, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», на картковий рахунок [NUMBER] успішно перераховано грошові кошти в сумі 5 000,00 грн; дата проведення платежу: 08 липня 2019 року, отримувач: [PERSON] . Отже позивач свої зобов`язання за договором виконав та надав відповідачу кредит. Натомість відповідач умови договору з повернення коштів, сплати процентів та комісій не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за договором позики не сплачена і становить у загальному розмірі 26 335,94 грн, з яких: заборгованість за позикою 5 000,00 грн; прострочені проценти 74,50 грн, прострочена комісія 19 595,00 грн, пеня за тілом 536,50 грн, пеня за процентами 4,75 грн, пеня за комісіями 1 125,19 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 24 669,50 грн, яка складається з: заборгованості за позикою 5 000,00 грн; прострочені проценти 74,50 грн, прострочена комісія 19 595,00 грн. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини з належного виконання зобов`язань за договором кредиту та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань і наслідків, які виникають при неналежній відмові. Норми права, які застосовує суд. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За статтею 12 цього Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Законом України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII законодавець залишив за кредитодавцем можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем договору позики, що не оспорюється відповідачем, порушення ним взятих на себе зобов`язань. Так, позивачем надано як докази на підтвердження позовних вимог копію договору позики, докази перерахування відповідачу грошових коштів, розрахунок заборгованості. Відповідачем отримання кредитних коштів не заперечується, наявність заборгованості не спростовано. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містить відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Отже у відповідача виникли зобов`язання за укладеним договором повернути тіло кредиту у розмірі 5 000,00 грн. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. Судом встановлено, що строк повернення позики 06 серпня 2019 року, продовження строку користування позикою позивачем не доведено. Умову п. 2.1 договору позики, згідно з якою договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором, суд вважає неправомірними з огляду на те, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України. Тобто зазначення у договорі умови, згідно з якою проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Викладене узгоджується з висновками, викладеними у постанові в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Тому суд вважає, що нарахування прострочених процентів за користування позикою після закінчення строку користування позикою є безпідставним. Після спливу визначеного договором строку кредитування права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України не заявлено. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами у розмірі 60,00 грн, не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, тому така вимога не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розмір процентів за користування позикою, який підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що обумовлений сторонами договору строк повернення позики 06 серпня 2019 року. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 06 серпня 2019 року розмір нарахованих процентів становить 14,50 грн. Саме такий розмір процентів передбачено і графіком платежів. Наявність та розмір такої заборгованості відповідачем не спростовано, тому вимога про стягнення процентів у розмірі 14,50 грн підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення комісійної винагороди суд зазначає, що у договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг позикодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням позики, що надаються позичальнику та за які позикодавцем встановлена щомісячна комісія (комісійна винагорода). Тобто умовами договору встановлено сплату щомісячної комісійної винагороди без уточнення систематичності надання таких послуг споживачу та без конкретизації, за вчинення позикодавцем яких саме дій встановлено сплату такої комісії. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. При цьому суд зазначає, що згідно з положеннями Закону України «Про споживче кредитування» на договори позики, що передбачають сплату процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами, поширюється дія цього закону. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку послуг, за які встановлена сплата комісійної винагороди, і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати таку комісійну винагороду є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Тому вимоги про стягнення з відповідача комісійної винагороди задоволенню не підлягають. За таких обставин, аргументи позивача щодо нарахування комісійної винагороди як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, є такими, що не заслуговують на увагу. Крім того, як зазначалося вище позивачем позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України не заявлено. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 5 014,50 грн, що складається з заборгованості за позикою 5 000,00 грн, заборгованості за процентами 14,50 грн. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 492,39 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу позивача, на переконання суду, не є очевидно завищеним, обсяг наданих послуг відповідає тому, що був наданий у рамках даної справи, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню підтверджені належними письмовими доказами понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 016,34 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial