Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У березні 2025 року в системі «Електронний суд» позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Центр консалтингу та ділового співробітництва», в якому просила стягнути на свою користь з підприємства заборгованість в сумі 214 794,68 грн, яка складається із заборгованості по сплаті компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 30 273,28 грн, заборгованості по сплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 6 880,30 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 177 641,10 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує наступним. Відповідно до наказу № 05-К від 08.06.2012 позивач працювала у ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на посаді бухгалтера. На момент працевлаштування на роботу мала двох малолітніх дітей, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з 01.03.2022 по 31.05.2023 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину. З 01.06.2023 та до моменту завершення військового стану перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії воєнного стану. 16.10.2023 позивач подала відповідачу на його електронну адресу заяву про звільнення, в якій просила звільнити із займаної посади за власним бажанням з 31.10.2023. Того ж дня подала відповідачу іншу заяву про звільнення, в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 31.10.2023, трудову книжку надіслати на адресу реєстрації позивача, а суми, належні до виплати при звільненні, перерахувати на визначений картковий рахунок. Повідомляє, що з 31.10.2023 не виходила на роботу та не виконувала жодних посадових обов`язків на посаді бухгалтера ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва». Відповідно до положень ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 216 КЗпП України позивач із вказаної у заяві про звільнення дати очікувала від відповідача наказ про звільнення з роботи, оригінал трудової книжки, повного грошового розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи, а саме виплати заробітної плати за відпрацьовані робочі дні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за невикористану відпустку працівниками, які мають дітей віком до 15 років. 31.10.2024 (через рік після подання заяви про звільнення від 16.10.2023) позивачка подала відповідачу заяву, в якій просила надати усі необхідні документи щодо звільнення з 31.10.2023 з посади бухгалтера ДП «ЦКДС», а також здійснити необхідний розрахунок при звільненні. 29.11.2024 на банківський рахунок позивача від відповідача надійшла оплата в сумі 7 754,13 грн з цільовим призначенням: «компенсація невикористаної відпустки при звільнені». 14.12.2024 від відповідача надійшов лист №58 від 26.11.2024 із копіями наказу №2-к/тр (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024, повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні від 01.08.2024, розрахунку оплати компенсації невикористаної відпустки на підставі наказу №2-к/тр від 01.08.2024, довідки про перебування у трудових відносинах №17 від 13.05.2024. Дослідивши надіслані відповідачем документи, позивачка дійшла висновку, що відповідач не в повному обсязі виплатив суми заробітної плати, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку працівникам, які мають дітей віком до 15 років. За підрахунками позивачки, на заявлену нею дату звільнення з роботи - 31.10.2023, відповідач зобов`язаний був виплатити 39 905,74 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 08.06.2021 по 31.10.2023 у кількості 58 календарних днів; 6 880,30 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку працівниками, які мають дітей віком до 15 років, за період роботи з 01.01.2021 по 31.12.2021 у кількості 10 календарних днів. Вказується, що у заяві про звільнення позивач просила звільнити її з 31.10.2023, а тому саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок здійснити відповідні розрахунки при звільненні. Оскільки станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав свої обов`язки щодо видачі трудової книжки та щодо сплати на користь позивачки компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустки, в зв`язку із чим відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у сумі 177 641,10 грн. У позові зазначається, що позов подано з дотримання строків подання заяви про вирішення трудового спору, встановлених ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.03.2025 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 40,41). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.68,69). 19.04.2025 відповідач ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» надіслав до суду відзив на позовну заяву (а.с.46-47). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, пояснює, що з початку повномасштабного вторгнення позивачка виїхала за кордон і до сьогоднішнього дня там і знаходиться. Через месенджер «Viber» 01.08.2024 від позивачки на телефон директора підприємства надійшла заява про звільнення з посади бухгалтера за угодою сторін (п.1.ст.36 КЗпП) із зазначенням банківських реквізитів для належних виплат при звільненні. Оскільки позивачка проживає за кордоном, через месенджер «Viber» на її телефон директором відповідача було надіслано наказ № 2-к/тр № від 01.08.2024 про припинення трудового договору (контракту). У зв`язку з тим, що на день звільнення (01.08.2024) позивачка не працювала, оскільки на підставі наказу № 11-к/тр від 31.10.2023 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то розрахунок з позивачкою було проведено на підставі ст.116 КЗпП на наступний день - 02.08.2024. З невідомих причин у той же день перерахована сума повернулась на рахунок підприємства. Через перебування позивачки за кордоном неможливим було зв`язатися з нею вчасно для з`ясування інформації щодо правильності зазначених нею реквізитів для проведення розрахунку. 31.10.2024 від позивачки надійшла заява з вимогою надати їй документи про звільнення та провести розрахунок, у зв`язку із чим відповідач повторно надав наказ про звільнення та повторно провів розрахунок 29.11.2024. Вважає, що розрахунок з позивачкою було здійснено у відповідності до норм КЗпП України. На думку відповідача, позивачка вводить суд в оману, оскільки не на всі свої вимоги надала докази, а також замовчує дійсні факти по справі. Зокрема, за заявою позивачки від 19.07.2021 їй було надано основну щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні наперед навіть за невідпрацьований час (за період з 08.01.2021 по 07.01.2022). Також на підставі заяв позивачки та на підставі положення ст.26 Закону України «Про відпустки» на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника, ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період з 01.03.2022 по 31.05.2023, з 01.06.2023 по 18.08.2023, з 19.08.2023 по 31.10.2023 надавались відпустки без збереження заробітної плати. Повідомляє, що згідно з ч. 5 ст. 84 КЗпП України час перебування у відпустках, зазначених у ч.ч. 2 і 4 вказаної статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Крім того, за заявою позивачки від 21.08.2020 їй надавалась додаткова відпустка як одному з батьків, які мають двоє дітей віком до 15 років, за 2021 рік. Вказаний вид відпустки позивачка взяла також наперед за невідпрацьований час. Отже, на думку відповідача, позовні вимоги є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. 03.12.2025 [PERSON] подала відповідь на відзив на позовну заяву, вказавши, що 26.11.2025 в системі «Електронний суд» надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.74-80). У відповіді на відзив на позовну заяву позивачка наводить доводи, які викладені у позовній заяві. Повідомляє, що з урахуванням наказу відповідача від 19.07.2021 № 01-к про надання позивачці основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні, позивачка зробила перерахунок днів невикористаної щорічної відпустки, які визначила строком 44 календарні дні, а тому, з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 688,03 грн, вважає, що розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку повинен становити 30 273,32 грн. А з огляду на те, що відповідач 29.11.2024 року перерахував позивачці 7 754,13 грн компенсації невикористаної відпустки, що з урахуванням податків становить суму 9 632,46 грн, остаточна заборгованість відповідача за з компенсації невикористаної щорічної відпустки становить 20 640,86 грн. Стверджує, що заяву від 21.08.2020 про надання додаткової відпустки позивач ніколи не підписувала, із наказом № 01/к від 21.08.2020 про надання такої відпустки не ознайомлювалась. Заява від 21.08.2020 підписана факсимільним підписом позивача, який фактично був створений набагато пізніше - у 2022 році.Відповідач також підробив заяви від 18.08.2023 та від 31.10.2023 про надання позивачці неоплачуваних відпусток на період дії воєнного стану. Також, не погоджуючись з доводами відповідача стосовного того, що заява про звільнення була подана позивачкою 01.08.2024, вказує, що ця заява також підроблена відповідачем. Повідомляє, що діючий та попередній директори відповідача просили позивачку у серпні 2024 року переписати заяви на звільнення з жовтня 2023 року на серпень 2024 року, на що позивач відповіла відмовою. Справа судом розглядається за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до положення ст.274 ЦПК України. Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи,

Outcome: partial