Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «БІСЕР транс» в особі директора Заболотовського В.М. (далі також позивач, ТзОВ «БІСЕР транс») звернулось до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Бісер Транс» матеріальну шкоду у розмірі 225 827,32 гривень та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що 08.01.2025 [PERSON] , відповідно до наказу №1 по ТзОВ «БІСЕР транс», був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів з 09.01.2025 з повною матеріальної відповідальністю з оплатою праці пропорційною відпрацьованому часу з посадового окладу 20500 грн. на місяць. 09.01.2025 між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно акту прийому-передачі транспортного засобу від 09.01.2025 року, [PERSON] було здано, а [PERSON] прийнято причіп марки SCHMITZ д.н.з. [NUMBER] та транспортний засіб марки «SCANIA» R440 д.н.з [NUMBER] у справному технічному стані, свідоцтва про реєстрацію цих транспортних засобів та іншу необхідну документацію і матеріальні засоби на вищезазначені транспортні засоби. 24.02.2025 відповідач, керуючи транспортним засобом «SCANIA» R440 д.н.з. [NUMBER] з напівпричіпом д.н.з. [NUMBER] в Болгарії в с.Пчелиново, внаслідок втрати миттєвого контролю над оточуючим середовищем, втратив контроль над рухом автомобіля, що у свою чергу призвело до дорожньо-транспортної пригоди, зокрема відповідачем було здійснено наїзд на дорожній відбійник, за рахунок чого його було пошкоджено, а також було пошкоджено тягач «SCANIA» (перед та права сторона), напівпричіп (права сторона). 01.03.2025 складено за участі відповідача акти огляду транспортного засобу «SCANIA» R440 та причіпа SMITZ після ДТП. Транспортний засіб та причіп доставлено на територію підприємства із масовими пошкодженнями. Зазначає, що наявність і перелік пошкоджень на транспортному засобу та причепі відповідачем не оспорювались, як і не оспорювався факт, що саме дії відповідача нанесли ушкодження на вищенаведене майно позивача. Внаслідок здійсненого наїзду відповідачем було пошкоджено вищезазначений транспортний засіб та причіп, які перебувають у власності позивача, у зв`язку із чим було завдано збитків на загальну суму 133 051 грн., а також позивачем додатково були понесені витрати на ліквідацію збитків, які виникли на дорозі внаслідок здійснення наїзду на відбійник у розмірі 92776,32 грн. (вивезення та буксирування автомобіля). Таким чином вказує, що наявні правові підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, то така особа має компенсувати пряму дійсну шкоду. Оскільки в добровільному порядку відповідач відшкодувати спричинену ним матеріальну шкоду відмовляється, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 225 827,32 гривень, а також просив судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 01.07.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 28.10.2025 представник відповідача з використання сервісу «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог та зазначив, що посада і робота відповідача не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Також зазначив, що договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. З огляду на наведене, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, натомість як вбачається із позову, що позивач підтримує позовну заяву та просить її задоволити. Разом з тим, представнику позивача було надано достатньо часу на реалізацію прав, надано можливість надати суду пояснення по суті справи та докази на підтвердження своїх доводів щодо заявленого позову та заперечень на відзив на позовну заяву. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що сторона по справі (заявник, позивач чи відповідач) зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника, відповідача та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Принцип юридичної визначеності як складова частина конституційного принципу верховенства права зобов`язує відповідача або його представника самостійно цікавитися перебігом розгляду справи в суді. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17 дійшов до висновку що, у разі відсутності представника з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні, суд має виходити з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин його неявки у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, суд вважає, що справу можливо вирішити за відсутності представника позивача на підставі наданих сторонами доказів. Неявка представника позивача в судове засідання не є перешкодою для вирішення справи по суті. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, надав аналогічні пояснення, викладеним у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 08.01.2025 [PERSON] , відповідно до наказу №1 по ТзОВ «БІСЕР транс», був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів з 09.01.2025 з повною матеріальної відповідальністю з оплатою праці пропорційною відпрацьованому часу з посадового окладу 20 500 грн. на місяць. Встановлено випробувальний термін 1 (один) місяць. 09.01.2025 року між ТзОВ «БІСЕР транс» та [PERSON] укладено та підписано трудовий договір. Пунктом 1.1. Трудового договору, працівник зобов`язується виконувати роботу по доставці (перевезенню) та/або супроводженню (експедируванню) вантажів автомобільними транспортними засобами на посаді водія автотранспортних засобів з повною матеріальною відповідальністю та з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові встановлену цим Договором заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання цієї роботи і які передбачені чинним в Україні трудовим законодавством, колективним договором, укладеним на підприємстві Работодавця, та цим Договором. Додатково між ТзОВ «БІСЕР транс» та [PERSON] було укладено та підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 09.01.2025, предметом якого визначено наступне: «працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому Підприємством та/або третьої стороною (зокрема але не виключно замовником вантажного перевезення) матеріальних цінностей і відповідає за їх збереження у встановленому законом порядку». Згідно акту прийому-передачі транспортного засобу від 09.01.2025 року, [PERSON] було здано, а [PERSON] прийнято причіп марки SCHMITZ д.н.з. [NUMBER] та транспортний засіб марки «SCANIA» R440 д.н.з [NUMBER] у справному технічному стані, свідоцтва про реєстрацію цих транспортних засобів та іншу необхідну документацію і матеріальні засоби на вищезазначені транспортні засоби. Згідно з наказом №02 РТ від 12.02.2025 року «Про направлення працівників у відрядження за межі України» [PERSON] було направлено у відрядження в Республіку Туреччина у зв`язку із виробничою необхідністю. Строк відрядження відповідно до наказу був визначений з 12.02.2025 року до 01.03.2025 року з метою вантажних перевезень. 24.02.2025 відповідач, керуючи транспортним засобом «SCANIA» R440 д.н.з. [NUMBER] з напівпричіпом д.н.з. [NUMBER] в Болгарії в с.Пчелиново втратив контроль над рухом автомобіля, що у свою чергу призвело до дорожньо-транспортної пригоди, зокрема відповідачем було здійснено наїзд на дорожній відбійник, за рахунок чого його було пошкоджено, а також було пошкоджено тягач «SCANIA» (перед та права сторона), напівпричіп (права сторона), що стверджується актами огляду транспортного засобу від 01.03.2025, пояснювальною запискою відповідача від 01.03.2025, заявою відповідача від 05.03.2025, а також даний факт не заперечується сторонами у справі. Правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні ним своїх трудових обов`язків регулюються спеціальними нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника). Згідно з ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи. Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки. Отже, згідно з положеннями цієї статті договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися при наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, яку він виконує у Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо зв`язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Позивач зазначає, що у зв`язку до дорожньо-транспортною пригодою з вини відповідача, позивачу було спричинено майнову шкоду у загальному розмірі 225 827,32 гривень, яка складається із 133 051 грн. - збитків на відшкодування ремонту транспортного засобу із причепом та понесення додаткових витрат на ліквідацію збитків, які виникли на дорозі внаслідок здійснення наїзду відповідача на відбійник у розмірі 92 776,32 грн. (вивезення та буксирування автомобіля). Розглядаючи справу про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд перевіряє чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). У Переліку №447/24 зазначені посади і роботи, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди. Посада водія не входить до Переліку №447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №303/3693/15-ц (провадження №61-5969св18) та від 29.10.2020 у справі №264/2076/17 (провадження №61-1146св19). Таким чином, посада [PERSON] «водій автотранспортних засобів» не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-16цс12 від 25.04.2012, за яким договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц , від 29 жовтня 2020 року у справі №264/2076/17, 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди. Відповідно до Переліку посад і робіт посада водія не належить до посад, з якими згідно зстаттею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Отже, посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 523/4413/1-ц, від 29.10.2020 у справі № 264/2076/17, від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19. З урахуванням вищевикладеного, посада відповідача «водій автотранспортних засобів» не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Крім того, суд також звертає увагу, що до матеріалів справи не надано посадової інструкції водія [PERSON] , у зв`язку з чим суд не має можливості перевірити, які трудові обов`язки були покладені на відповідача. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18 (провадження № 61-16369св19) про відшкодування майнової шкоди вказав: «Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2021 року № 686/12599/17 (провадження № 61-46213св18) вказано: «Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним». Таким чином, суди вирішуючи спори про відшкодування шкоди перевіряють договори про повну матеріальну відповідальність на відповідність вимогам закону та у випадках встановлення невідповідності не беруть їх до уваги як юридичні факти або ж вказують про їх недійсність у мотивувальній частині судових рішень. Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 09.01.2025, що укладений із водієм [PERSON] , не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди, оскільки посада відповідача "водій" не входить до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати. Факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність, сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1ст.134 КЗпП України. А отже юридична сила укладеного сторонами договору про повну матеріальну відповідальність від 09.01.2025 не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі відповідача. Інших обставин, які б з врахуванням положень ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено. Саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №739/1930/15-ц, та від 22.01.2020 у справі №287/354/14-ц. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, відтак відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача. Разом з тим, відповідач може нести відповідальність відповідно до положення ст. 132 КЗпП України, а саме в розмірі прямої дійсно шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку, він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. №348(348-95-п), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Відшкодування шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівника підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду (ст. 136 КЗпП України). Проте, позовні вимоги позивача не містять вимог щодо відшкодування шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку. При цьому, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували розмір середньомісячного заробітку відповідача на посаді водія в ТзОВ «БІСЕР транс» та доказів щодо відрахування коштів із заробітної плати відповідача в результаті ДТП згідно наявною у справі заявою відповідача від 05.03.2025. Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не надано суду достатніх доказів, які б підтверджували розмір прямої дійсної шкоди завданої ТзОВ «БІСЕР транс», а також доказів щодо отримання, неотримання виплати по страховому випадку з приводу даного ДТП. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди з відповідача на користь у розмірі 225 827,32 гривень задоволенню не підлягають, оскільки позивачем вимоги до відповідача належними та допустимими доказами не доведені. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на вищенаведене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а тому суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, її судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed