Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-07 00:00:00

ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь збитки за договором оренди № 08/07/24-С від 08 липня 2024 року в розмірі 7 673 084,58 грн. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2024 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди №08/07/24-С, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю у строкове платне користування майно, найменування, перелік та вартість якого з урахуванням індексації визначено у загальних специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору. Загальна вартість переданого майна складає 7 673 084,58 грн. Отримання майна в оренду відповідач підтвердив власноручно написаною розпискою. З вересня 2024 року відповідач перестав виходити на зв`язок, тому виникли сумніви щодо належного використання будівельного обладнання та його наявності. Виходом орендаря на адреси місцезнаходження майна встановлено відсутність переданого майна в оренду, про що складено відповідні акти. Враховуючи порушення орендарем умов договору щодо використання об`єкту оренди за визначеними адресами, що створило ризик втрати, загибелі або вкрадення орендованого майна, 30.09.2024 року орендодавець надіслав на адресу відповідача вимогу про розірвання договору оренди №08/07/24-С від 08.07.2024 року, проте, у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання поштового відправлення, вимога була повернута позивачу. З 27.10.2024 року договір вважається розірваним, об`єкт оренди позивачу повернуто не було, тому існують підстави вважати його втраченим, з орендаря підлягають стягненню збитки у розмірі вартості майна в сумі 7 673 084,58 грн. 07.05.2025 року позивач подав заяву про доповнення підстав позову, зазначив, що незважаючи на дострокове одностороннє розірвання договору орендодавцем, 31.12.2024 року також закінчився строк дії договору. Проте, відповідач не повернув орендоване майно після закінчення договору, що також додатково свідчить про визнання майна втраченим та виникнення у орендаря обов`язку відшкодування його вартості (а.с. 74-76). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2024 року заяву ФОП [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, повернуто заявнику (а.с.33-34). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2024 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання (а.с. 39). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2025 року заяву представника ФОП [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було задоволено (а.с. 54). Постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2025 року ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2024 року скасовано та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.04.2025 року ФОП [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 63-67). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.79-80). Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 113-114). [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, але до суду повертаються конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання» (а.с.49, 69, 86, 87, 105, 112), та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 109), правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 08.07.2024 року між ФОП [PERSON] (далі також - Орендодавець) та [PERSON] (далі також - Орендар) укладено договір оренди №08/07/24-С, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування (оперативну оренду) майно, найменування, перелік та вартість якого з урахуванням індексації визначено у загальних специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Об`єкт оренди передається Орендареві для використання у власній господарській діяльності виключно за цільовим призначенням (п. 1.2 договору) (а.с. 5-7). Орендар вступає в строкове платне користування об`єктом оренди з дати підписання сторонами акта прийому-передачі (видачі) об`єкта оренди, за яким об`єкт оренди передається у користування Орендарю (п. 2.1 договору). Об`єкт оренди за цим договором становить сукупність елементів опалубки - обладнання, що використовується для зведення конструкцій з монолітного залізобетону вертикальних стін та горизонтальних перекриттів (п. 4.1 договору). У силу п. 5.1 договору оренди визначено, що Oрендар зобов`язаний використовувати об`єкт оренди на умовах, визначених цим договором, в тому числі додатками до нього, а також з додержанням вимог, що звичайно ставляться до використання обладнання, аналогічного об`єкту оренди, зокрема, вимоги ставитись до нього дбайливо, поперeджаючи пошкодження чи втрату такого обладнання. Орендар зобов`язаний використовувати об`єкт оренди на будівельному майданчику лише за aдресою, вказаною в додатковій угоді до цього договору. Перевезення майна на інші будівельні майданчики можливе лише за умови письмого погодження Орендодавцем (п. 5.5 договору). Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2024 року (п. 9.1 договору). Розділом 10 даного договору визначено умови розірвання договору в односторонньому порядку. Пункто 10.1 договору визначено, що договір може бути розірваний в порядку, визначеному чинним законодавством України, про що сторона - ініціатор такого розірвання - зобов`язана письмово повідомити іншу сторону не менше, як за 10 календарних днів, при цьому об`єкт оренди в будь-якому разі повинен бути повернутий Oрендодавцю до дати розірвання цього договору. На вимогу Орендодавця цей договір може бути розірвано у разі: порушенння Opендарем умов щодо цільового використання об`єкта оренди; порушення Орендарем технологічних інструкцій, що можуть призвести до пошкодження об`єкту оренди; передання об`єкту оренди Oрендарем у суборенду, або передання ним права користування об`єктом третім особам іншим способом, в тому числі вчинення Орендарем правочинів, внаслідок яких інші особи можуть набути право користування об`єктом оренди; в інших випадках, передбачених чинним в Україні законодавстом. Пунктом 10.3 договору визначено, що у разі ухилення Орендарем від повернення об`єкту оренди або його складових до дати розірвання договору, до чого прирівнюється ухилення від підписання будь-якого акту повернення, ваажається, що об`єкт оренди втрачений Орендарем і Орендодавець має право вимагати від Орендаря відшкодування вартості втраченого об`єкту оренди. У випадку, передбаченому п. 10.4 цього договору, Орендар зобов`язаний негайно, не пізніше 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення Орендодавця, повернути об`єкт оренди в нормальному технічному стані, який обумовлений положеннями цього договору (п. 10.5 договору). Орендар зобов`язаний не використовувати об`єкт оренди за іншою адресою, ніж вказана у додатку без письмового погодження з Орендодавцем; використовувати об`єкт оренди лише за цільовим призначенням; додержуватись вимог технологічних інструкцій; повернути об`єкт оренди Орендодавцю у строк та в стані, передаченому цим договором (п. 6.1 договору). Орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди Орендодавцю на склад не пізніще останнього робочого дня строку дії цього договору, якщо інше не передабачено цим договором, додатками, додатковою угодою до нього або нормами цивільного законодавства. Датою повернення об`єкту оренди вважається дата підписання акту прийому-передачі (повернення) або акту дефектування. У разі ухилення Орендарем від повернення об`єкту оренди або його складових, до чого прирівнюється ухилення від підписання буд-якого акту повернення, протягом 5 робочих днів з дати, коли таке повернення/або підписання повинно було відбутись, Орендодавець має право вважати, що об`єкт оренди або його складові втрачені та за заявою Орендодавця зобов`язаний відшкодувати останньому вартість втраченого об`єкту оренди або його втрачених складових. Вказане відшкодування здійснюється у розмірі вартості втрачених складових об`єкта оренди, що визначена у відповідній специфікації на такі складові, з додаванням до цієї вартості податку на додану вартість за ставкою, встановленою чинним в Україні законодавством на дату такого відшкодування (п. 3.1, п. 3.7, п. 3.8 договору). Відповідно до додатку №1, №3, №4 до договору №08/07/24-С від 08.07.2024 року, місце застосування обладнання є Софіївська Борщагівка, [ADDRESS] (а.с. 8, 9). Відповідно до додатку №2 до договору №08/07/24-С від 08.07.2024 року, місцем застосування обладнання є [ADDRESS] (а.с. 8 - зворотня сторона). 10.07.2024 року, 06.08.2024 року, 30.08.2024 року сторони уклали акти прийому-передачі №1, № 2, №3, №4 відповідно до договору №08/07/24-С від 08.07.2024 року, відповідно до яких Орендодавець відвантажив, а Орендар прийняв в оренду устаткування за наведеним переліком у задовільному стані (а.с. 10-11). 08.07.2024 року, 06.08.2024 року, 28.08.2024 року [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що несе повну відповідальність за повернення товару Орендодавцю у повному обсязі, згідно переліку, наданого в додатку №1, №2, №3, №4 до договору оренди №08/07/24-С від 08.07.2024 року, а також відшкодувати повну вартість за неповернення або пошкодження товару (а.с. 12). Оригінал даної розписки оглянуто судом та повернуто позивачу. 28.09.2024 року представником Орендодавця (ПФО Вапельник Р.А.), за участю свідків [PERSON] , [PERSON] склали акт №1, №2 відсутності елементів опалубки за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , перелік яких наведений в актах (а.с. 13-15). 30.09.2024 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №1 про розірвання договору оренди №08/07/24-С від 08.07.2024 року, повернення об`єкта оренди Орендодавцю у повному об`ємі та стані, визначеному умовами договору, у разі неможливості повернення об`єкту оренди протягом 5 робочих днів, сплатити Орендодавцю повну вартість майна в розмірі 7 673 084,58 грн. (а.с.16-18). Станом на момент розгляду справи, відповідач вимогу не виконав, орендоване майно не повернув, вартість майна позивачу не сплатив. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Згідно із частиною першою статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (не споживна річ). Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до частини 1, частини 3 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (ч. 2, ч. 5 ст. 653 ЦК України). У силу статті 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У частині 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Cудом встановлено, що08.07.2024 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди №08/07/24-С, відповідно до умов якого відповідач прийняв у строкове платне користування (оперативну оренду) відповідне майно. Уклавши зазначений договір оренди, на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Проте, [PERSON] було порушено умови договору оренди №08/07/24-С від 08.07.2024 року, а саме встановлено відсутність переданого в оренду майна за адресою, обумовленою сторонами в договорі. Позивач, з дотриманням умов договору оренди №08/07/24-С від 08.07.2024 року, повідомив відповідачу про розірвання вказаного договору оренди та повернення об`єкта оренди. Відповідачем вказаної вимоги виконано не було. Також, на момент розгляду справи термін дії договору оренди закінчився. Орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди орендодавцю, що узгоджується з положенням п. 3.1 договору оренди. Проте, відповідач об`єкт оренди позивачу не повернув. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених у позові, до суду не подано. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, надання позивачем достатніх доказів, які підтверджують позовні вимоги, неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним договором оренди, а саме не повернення орендованого майна позивачу, що відповідно до умов договору оренди вважається, що об`єкт оренди втрачений орендарем і орендодавець має право вимагати від орендаря відшкодування вартості втраченого об`єкту оренди, доказів протилежного суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позов ФОП [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. За п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК Українидо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься: договір про надання професійної правничої допомоги від 11.09.2024 року, додаток до вказаного договору від 11.09.2024 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 08.09.2025 року (а.с. 98-101). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Laventsv. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. На ці ж обставини та критерії посилається Верховний Суд у справі №756/2114/17 від 13.02.2019 року, зменшивши розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого вст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем витрати в розмірі 8000,00 грн. відповідатимуть критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечатимуть принципу розподілу таких витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 15140,00 грн., а позов задоволено повністю, то вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved