Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в особі представника Какун А.С. звернулося до суду з позовом до [PERSON] , . про стягнення заборгованості за Договором позики № 73475413 від 21.09.2024 в розмірі 19175,16 грн. Також просить стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 3028 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.09.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем був укладений Договір позики № 73475413. Договір був укладений у формі електронного документа, шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». 27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 27/03/25, відповідно до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, зазначених у Реєстрі боржників до Договору факторингу, в тому числі, до відповідача. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за Договором позики № 73475413 від 21.09.2024 в розмірі 19175,16 грн, з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 1217,16 грн сума заборгованості за відсотками 11058,00 грн - сума заборгованості за пенею, 900,00 грн комісія за надання кредиту. Посилаючись на те, що [PERSON] не виконує свої зобов`язання, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з неї заборгованість за Договором позики № 73475413 від 21.09.2024 в розмірі 19175,16 грн. Ухвалою суду від 14.11.2025 справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву. Одночасно сторонам було роз`яснено, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідач про розгляд справи повідомлена шляхом направлення за зареєстрованою адресою місця проживання копії ухвали суду від 14.11.2025 та позовної заяви з доданими до неї документами, які були отримані нею 04.12.2025. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалася. Будь-яких клопотань на адресу суду від відповідача не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судом встановлено, що 21.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики № 73475413 (далі Договір) Відповідно до умов Договору первісний кредитор зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти в позику в розмірі 6 000,00 грн строком на 21 день (дата повернення позики 11.10.2024) з процентною ставкою 0,286 % в день. Умовами договору встановлено комісію за надання позики, що становить 15,00 % від суми наданої позики та становить 900,00 грн. За умовами Договору (п. 1) кредит надається позичальнику на погоджений строк шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та комісію за надання позики. Відповідно до п. 21 Договір укладено у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи та підписано електронним підписом позичальника, шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Також додано таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1), якою погоджено нарахування і сплату процентів за користування позикою та загальну вартість кредиту, копію Паспорта споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною договору. До позову представником позивача також додано копії додаткових угод, укладених між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] (№ 13290846 від 11.10.2024, № 13440141 від 31.10.2024, № 13478734 від 05.11.2024, № 13486570 від 06.11.2024, № 13549749 від 15.11.2024, № 13604089 від 23.11.2024, № 13693177 від 04.12.2024, № 13734505 від 10.12.2024, № 13766298 від 15.12.2024, № 13839762 від 25.12.2024), якими змінювалася дата повернення позики, розмір орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтована загальна вартість позики. Останньою Додатковою угодою № 13839762 від 25.12.2024 було встановлено дату повернення позики 29.12.2024, орієнтовну реальну річну процентну ставку 2313,88 %, орієнтовну загальну вартість позики 11760, 36 грн. 27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено Договір факторингу № 27/03/25. За умовами договору факторингу (п. 1.1) Клієнт зобов`язується відступити Фактору право вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі права вимоги та передати грошові кошти у розпорядження Клієнта (ціна продажу) за відповідний реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних Реєстрах боржників, які формуються відповідно Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору. Додатковою угодою № 2 від 23.04.2025 до Договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, укладеною між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (Клієнт) було встановлено, зокрема, що загальна сума прав вимоги, які відступаються згідно Реєстру боржників № 4 від 23.04.2025 становить 58486494,64 грн. В якості ціни продажу згідно Реєстру боржників № 4 від 23.04.2025 Фактор сплачує Клієнтові суму грошових коштів, яка становить 17,25 % від основної суми заборгованості (тіло кредиту) та становить 3586471,84 грн. До Договору факторингу долучено витяг з Реєстру боржників № 4 від 23.04.2025 до Договору факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, в якому наведені дані щодо боржника [PERSON] та суми заборгованості за договором позики, у розмірі 19175,16 грн. Крім того, в якості доказів переходу прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором представником позивача також подано копію Акту приймання-передачі реєстру боржників № 4 від 23.04.2025 за Договором факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, копію платіжної інструкції № 6 від 29.04.2025. Із розрахунку, зробленого ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», вбачається, що заборгованість [PERSON] за Договором позики № 73475413 від 21.09.2024 станом на 11.07.2025 складає 19175,16 грн., з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 1217,16 грн сума заборгованості за відсотками 11058,00 грн - сума заборгованості за пенею, 900,00 грн комісія за надання кредиту. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з наступного. Між сторонами існує спір, що виник з договірних правовідносин, які регулюються нормами цивільного права про зобов`язання та договір, а також спеціальним Законом України «Про споживче кредитування». Пункт 1 ч. 2 ст.11ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини. Згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 1, ч. 2 ст. 631 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6, п. 12 ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших, електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицією укласти договір (офертою) є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться. За змістом ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції (акцептом), якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога),а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За правилом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 30.01.2018 в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 755/2284/16-ц. Представником позивача долучено належні та допустимі докази, які підтверджують, що у відповідності до вимог закону, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до відповідача. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. До позову представником позивача додано копію Договору позики № 73475413 укладеного 21.09.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , яким визначено основні істотні умови договору, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, та інші умови кредитування. Проте, аналізуючи обставини даного спору та надані суду докази, суд доходить висновку, що представником позивача не надано доказів укладення договору, а саме не додано довідку про ідентифікацію відповідача, оскільки договір підписано електронним підписом, відтвореним шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Також надані представником позивача документи не містять відомостей про отримання кредитних коштів відповідачем, що суперечить положенням ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкових перерахувань коштів на платіжну банківську картку позичальника, як передбачено умовами кредитного договору, позивачем не надано. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказані висновки ґрунтуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18 та від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17. За вказаних обставин, а саме у зв`язку з недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів, а отже і обставин видачі кредитних коштів, з метою доведення виконання умов вищенаведеного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З урахуванням наведеного в сукупності, у позовних вимогах слід відмовити. Судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові, відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed