Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" Савихіна А.М., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 квітня 2023 року в розмірі 92496,55 грн., що складається із: 74798,91 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 17697,64 грн. - заборгованості за простроченими відсотками, а також просить стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2022 року [PERSON] (надалі відповідач) у межах процедури отримання банківських послуг ознайомився з умовами кредитування та підписав Паспорт споживчого кредиту. 14 квітня 2023 року відповідач підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Договір), у зв`язку з чим між сторонами було укладено кредитний договір у формі договору приєднання. Підписавши зазначену Заяву, відповідач погодився з такими істотними умовами кредитування: тип кредиту відновлювальна кредитна лінія з кредитним лімітом до 200 000 грн (п. 9.2 Договору); тип кредитної картки «Універсальна Gold»; строк кредитування 12 місяців з автоматичною пролонгацією (п. 9.2 Договору); процентна ставка 40,8 % річних (п. 9.3 Договору); порядок погашення заборгованості шляхом сплати мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок до останнього календарного числа місяця, наступного за місяцем здійснення витрат за рахунок кредитного ліміту (п. 9.4 Договору); розмір мінімального обов`язкового платежу 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно, або 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно у разі прострочення, починаючи з другого місяця прострочення (п. 9.4 Договору); проценти за прострочення 60 % річних від простроченої суми заборгованості (п. 9.5, п. 2.1.1.2.12 Договору). Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач підписав із застосуванням цифрового власноручного підпису на планшеті, що відповідає вимогам Постанови Національного банку України від 13 грудня 2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». На підставі укладеного Договору відповідач отримав платіжний інструмент кредитну картку № [NUMBER] строком дії до 04/27 типу «Універсальна Gold». Відповідач користувався кредитними коштами, здійснював операції за рахунком, частково погашав заборгованість та сплачував проценти за користування кредитом. Разом із тим, у подальшому відповідач порушив умови Договору, оскільки припинив своєчасно виконувати зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням здійснених ним платежів, станом на 04 лютого 2024 року за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 92 496,55 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74 798,91 грн. та заборгованості за простроченими процентами у розмірі 17 697,64 грн. Ухвалою суду від 10 липня 2024 року, провадження у вказаній справі було зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан (а.с.89). Ухвалою суду від 19 вересня 2025 року, провадження у справі було поновлено (а.с.93). До початку розгляду справи від представника позивача Бурець Н.М. надійшла заява, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розміщене оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про його виклик (а.с.106) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання 14 квітня 2023 року Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач, підписавши зазначену Заяву, погодився з такими умовами: тип кредиту та розмір кредитного ліміту відновлювальна кредитна лінія з кредитним лімітом 200000 грн (п. 9.2 Договору); тип кредитної картки «Універсальна Gold»; строк кредитування 12 місяців з пролонгацією (п. 9.2 Договору); процентна ставка 40,8 % річних (п. 9.3 Договору); порядок погашення заборгованості сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок до останнього календарного числа місяця, наступного за місяцем здійснення витрат за рахунок кредитного ліміту (п. 9.4 Договору); розмір мінімального обов`язкового платежу 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно, або 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно у разі прострочення, починаючи з другого місяця прострочення (п. 9.4 Договору); проценти за прострочення 60 % річних від простроченої суми заборгованості (п. 9.5, п. 2.1.1.2.12 Договору). Підписавши Заяву про приєднання, на підставі ст. 634 ЦК України відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», розміщених в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, у редакції, чинній на дату підписання Заяви, які разом становлять змішаний договір та передбачають надання банківських і кредитних послуг. Відповідач прийняв усі права та обов`язки за Договором і зобов`язався виконувати їх належним чином. Крім того, у пункті 32 Договору зазначено, що підписанням Заяви відповідач підтвердив отримання від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 30 Закону України «Про платіжні послуги». З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, зокрема сукупну вартість кредиту, порядок сплати процентів та умови повернення кредитних коштів. На підставі укладеного Договору відповідач отримав платіжний інструмент кредитну картку № [NUMBER] , що підтверджується випискою за договором № б/н за період з 01 квітня 2023 року по 04 лютого 2024 року. Із зазначеної виписки вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, частково погашав заборгованість та сплачував проценти за користування кредитними коштами, однак у подальшому, всупереч взятим на себе зобов`язанням, припинив своєчасно надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов Договору. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію"). Статтею 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як встановлено судом, при укладанні договору, сторони керувалися ст. 634 ЦК України, про що, відповідно був проінформований відповідач. Згідно з розрахунком заборгованості, станом на 04 лютого 2024 року за відповідачем обліковується заборгованість за наданим кредитом у загальному розмірі 92 496,55 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74 798,91 грн. та заборгованості за простроченими процентами у розмірі 17 697,64 грн. Таким чином, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом у повному розмірі не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість. Отже, між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У справі, що розглядається, відповідачем не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Проте відповідачем не подано жодних доказів на спростування факту укладення договору, використання кредитних коштів чи розміру заборгованості. Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими. Отже, матеріалами справи встановлено, що відповідач порушив зобов`язання з повернення кредитних коштів, та за ним обліковується прострочена заборгованість за наданим кредитом у зазначеному вище розмірі. За відсутності доказів, які б спростовували подані позивачем розрахунки заборгованості за вищевказаним договором, суд не має підстав піддавати їх сумніву. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання умов договору. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Крім того, на час розгляду справи зазначений договір, за яким відповідач отримав кредитні кошти, є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавався. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, при цьому до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок сплати яких визначаються договором, а згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, встановлені договором. За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку; при цьому зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону (ст. 526 ЦК України) і є обов`язковим для сторін (ст. 629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України), а у разі встановлення строку виконання зобов`язання воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо не приступив до його виконання або не виконав його у встановлений строк (ч. 1 ст. 612 ЦК України), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, визначені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання та зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти, якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом. Враховуючи, що всупереч умовам кредитного договору та наведеним нормам закону відповідач порушив строки та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, оскільки при подачі позову позивачем було сплачено 2422,40 грн. судового збору, то понесені ним судові витрати слід стягнути з відповідача. На підставі ст.ст. 207, 509, 526, 530, 610, 611, 612, 626, 628, 629, 633, 634, 638, 639, 1054, 1048, 1049, 1050, 1052, 1055 ЦК України,

Outcome: approved