Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимогу про визнання за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , що є підставою для реєстрації її у вказаній квартирі та внесення відповідних змін до особового рахунку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] є донькою [PERSON] , померлого [INFO] . Зазначений факт встановлений рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 березня 2024 року. Позивач проживала разом з батьком в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2022 року до смерті батька ( [INFO] ), а потім почала проживати в цій квартирі сама. В подальшому, позивач звернулася до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янське з заявою про реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою. Відповіддю від 11 лютого 2025 року у реєстрації позивача було відмовлено, оскільки позивач не надала документів на підтвердження права власності на цю квартиру. Тому позивач була змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 27.02.2025 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 10.06.2025 р. було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті Позивач та її представник в судове засідання не прибули, представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримано. У відповіді на відзив, наданим представником позивача 21.04.2025 р., зазначає, що відповідачем не враховано положення ст. 106 ЖК України, згідно з якою будьякий член сім`ї наймача має право вимагати визнання його наймачем замість померлого наймача. Така норма прямо передбачає право спадкоємця-члена сім`ї продовжувати користування житлом, і не пов`язана автоматично з «вивільненням» квартири. Крім того, позивач є донькою померлого наймача, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Проживання разом із батьком квартиронаймачем підтверджено актом, свідками, квитанціями, довідкою про спадкування. Щодо заборгованості за комунальні послуги, зазначає, що позивач надала квитанції про оплату частини рахунків, що підтверджує її участь у покритті витрат за житло. Розмір заборгованості за комунальні послуги свідчить, що ці послуги не сплачувались багато років ще до початку проживання позивача разом з батьком. Щодо надання згоди наймача на вселення, позивач вселилась до батька наймача житла, з яким вона є в близьких родинних відносинах, а оскільки у квартирі більше ніхто не був зареєстрований, тож письмова згода інших членів сім`ї є непотрібною або фізично неможливою. Представник відповідача Скала А.С., про дату, час та місце розгляду справи повідомлена згідно до вимог ст.130 ЦПК України, в судове засідання не прибула, 10.06.2025 р. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила винести рішення на розсуд суду. Також, представником відповідача був наданий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вомг, посилаючяись на те, що після смерті квартиронаймача, та всіх зареєстрованих у спірному житлі, квартира вважається вивільненою. Вивільнене житло, що відноситься до комунальної власності, підлягає розподілу в порядку черговості. Також зазначає, що посиланя позивача на сплату нею комунальних платежів, спростовується інформацією від ТОВ «Абонент ХХІ», відповідно якій за вказаною адресою станом на 08.04.2025 року існує значна заборгованість за комунальними послугами а саме:- АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» 24212,35 грн- КП ДОР «Аульський водовід» 26443,10 грн.- КП КМР «Міскшляхтепло» 20088,41 грн.- ТОВ «Екко-сіті» 1213,30 грн.- ТОВ «Оселя» - 1640,99 грн. Зазначений доказ спростовує твердження позивача про оплату нею комунальних платежів за вказаним житловим приміщенням. Представник третьої оосби Волощук О., про дату, час та місце розгляду справи повідомлена згідно до вимог ст.130 ЦПК України, в судове засідання не прибула, наддала суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу, рішення просила прийняти на розсіду суду. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , була зареєстрована: [ADDRESS] (а.с.10-15) [PERSON] є донькою [PERSON] , що було встановлено рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська у справі №208/11201/23 (а.с. 17-21). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.22) Відповідно до довідки, наданої завідувачем Першої кам`янської державної нотаріальної контори, [PERSON] є єдиною спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Відповідно до копії Особового рахунку, за адресою: [ADDRESS] з 16.12.1994р. був зареєстрований [PERSON] , який був знятий з реєстрації 13.06.2023 р. у зв`язку зі смертю (а.с.25). Позивач [PERSON] , відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади, з 19.12.2000 р. по 03.07.2024 р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до акту №6 від 05.02.2025 р., складеного ТОВ «Оселя», за адресою: [ADDRESS] з грудня 2022 року разом з батьком [PERSON] мешкала [PERSON] по день його смерті [INFO] , та мешкає у зазначеній квартирі по теперішній час (а.с.26). До матеріалів справи також надано копії квитанцій про сплату [PERSON] комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а. с. 27-29). 11.02.2025р. позивач звернулась до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , проте їй було відмовлено, оскільки вона не надала документів на підтвердження права власності на цю квартиру (а.с.30). Свідок [PERSON] суду повідомила, що знайома з позивачем з моменту її народження. Ії батько [PERSON] проживав однією сім`єю з іі матір`ю за адресою [ADDRESS] . Після народження позивача вони ще деякий час проживала разом, а потім припинили сумісне проживання і мати позивача залишила [PERSON] . Він постійно мешкав сам і вживав спиртні напої, не мав постійного місця роботи. Позивач відвідувала батька, а в останні роки його життя, а саме приблизно з 2022 року вона переїхала до нього і постійно проживала з батьком, доглядала за ним, оскільки він перебував в безпорадному стані, до моменту його смерті в 2023 році. Вона займалася його похованням. Свідок [PERSON] суду дала аналогічні покази. Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У контексті рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE" викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. ЄСПЛ констатував, що "згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, 41, 42, 43 ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року). З урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК). У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України). Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 64 ЖК). У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що "у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання". При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)). Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22)). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)). Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус "наймача" (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)). Як встановлено судом, позивач є донькою [PERSON] , який був квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] . З 2022 року позивач проживала разом з батьком за даною адресою по день його смерті та продовжує проживати по теперішній час. Згідно з положеннями ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна, частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. В позовній заяві вимог щодо судового збору не заявлено.

Outcome: approved