Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

29.12.2023 року позивачка [PERSON] та [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулися до суду з вказаним позовом про позбавлення батьківських прав, в якому просять постановити рішення суду, яким позбавити батьківських прав відповідачів відносно їх неповнолітньоїдоньки [PERSON] , [INFO] ; призначити неповнолітній[PERSON] опікуном [PERSON] , стягнути з [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку і стягнути з [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] в шлюбних стосунках ніколи не знаходилися, завжди мешкали окремо, неповнолітня донька до серпня 2020 року мешкала з відповідачем [PERSON] , але після цього знаходилася на особистому утриманні [PERSON] , оскільки мати залишила доньку на свого брата та займалася виключно особистим життям та виїхавши за межі країни. Батько неповнолітньої взагалі ніколи не піклувався про свою доньку. Відповідачі свідомо ухиляються від обов`язків щодо виховання доньки, не вчиняють жодних дій, не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи. В теперішній час, позивач [PERSON] належним чином піклується за своєю племінницею , вона сприймає його сім`ю та його сина як свою сім`ю. Позивачі розуміють, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, проте у справі про позбавлення батьківських прав судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, обставин та доказів у справі: сталі соціальні зв`язки дитини, її місце проживання та місце навчання, психологічний стан дитини тощо. Зазначає, що подача позову про позбавлення батьківських прав направлено на захист інтересів дитини та відповідає найкращим її інтересам. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.01.2024 року відкрито провадження у справі. Зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради скласти висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] відносно неповнолітньої [PERSON] [INFO] . Заочним рішенням від 29.07.2024 року позов задоволено частково. Позбавлено батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Призначено [PERSON] піклувальником неповнолітньої [PERSON] . Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] , та з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 1/4 частки заробітку (доходу)з кожного з батьків щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімумів доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 29.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року заяву відповідача [PERSON] задоволено. Поновлено [PERSON] строк подачі заяви про перегляд заочного рішення суду від 29 липня 2024 року у справі № 490/12582/23. Скасовано заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.07.2024 року у справі №490/12582/23 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення піклувальника та стягнення аліментів. Справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні . Ухвалою суду від 24 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження по справі , призначено справу до розгляду по суті . Представник позивачів в судовому підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вважає за доцільне позовні вимоги про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. Мати не опікується нею з 2018 року, вона проживає в родині дядьки, який і забезпечує всі її потреби. Наразі саме дядя оплачує її навчання в університеті, оплачує житло в Києві. Батько ніколи не цікавивися її життям та не надавав допомогу , а з 2022 року , коли був поранений знайшов її і почав телефонувати, писати в месенджерах. Вона звісно спілкувалася з ним, оскільки бажала налагодити стосунки з батьком, але це відбувалося недовго, потім допомога від батька знову припинилася і вони майже н спілкувалися. Після того як він звернувся з заявою про скасування заочного рішення вона зателефонувала йому з питанням про те, навіщо він це зробив. Батько відповів, що не бажає, щоб на ньому було «клеймо, що він поганий батько» і це рішенян в подальшому не заважало йому при прийомі на роботу. За цей час він жодного разу не спілкувався з нею, не надав жодної допомоги, не цікавивися її життям. Вважає, що він свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та заслуговує на позбавлення батьківських прав. Мати також з того часу, як дядько забрав її з «дитячого притулку в Німеччині» в 2023 році, де вона опинилася через німецькі соціальні служби, як дитина без батьківського нагляду не цікавится нею, не надає матеріальної допомоги, телефонувала лише декілька разів. Мати завжди жила своїм життям і [PERSON] відчувала, що їй не потрібна. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив,що з 2023 року ні мати, ні батько не допомагали та не спілкувалися з [PERSON] . Фактично батьківські обов`язки відносно племінниці виконував він та його дружина, і наразі він повіністю утримує [PERSON] та піклується про неї. Про існування батька в житті [PERSON] він взагалі і не знав до його заяви про скасування заочного рішення адже не до, ні після він не приймав някої участі в житті доньки. Його сестра, мати [PERSON] , також з 2018 року взагалі не піклувалася про доньку, він вимушений був забрати племінницю до себе. На період військових дій в 2022 році, коли він не міг забезпечити безпеку дітям, він вмовиви сестру вивезти доньку за кордон але там [PERSON] взагалі забрали соціальні служби, адже мати взагалі не наглядала за нею отже він забрав [PERSON] знову до себе, при цьому сестра взагалі відмовилася від своїх батьківських прав відносно доньки. Відповідачка [PERSON] судове засідання повторно не з`явилася, належним чином була повідомлена, відзиву на позов не надали. Відповідач [PERSON] висловив мотиви своєї незгоди з позбавленням батьківських прав в заяві про скасування заочного рішення, в подальшому під час розгляду справи відзиву на позов не подав, в судове засідання неодноразово не з`явивися, повідомлявся судом належним чином за зазначеним ним місцем проживання, про що свідчать зворотні поштові повідомлення.Свою заяву обгрунтовує тим, що заочне рішення суду було ухвалено без участі відповідача та про його існування взагалі не знав. На той час проходив дійсну військову службу в складі ЗСУ, отже не міг отримувати судові повістки за місцем реєстрації. З ухваленим судом рішенням не згоден, оскільки виконує своє батьківські обов`язки, не втрачає зв`язок з донькою, весь цей час з нею спілкується та допомогає матеріально, про що надає відповідні докази. Від представника Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника, підтримують раніше наданий висновок органу опіки та піклування . Зазначають, що позбавлення баткьівських прав відповідачів повністю відповідає інтересам дитини , оскільки навіть після рішення суду батько дитини не вжив жодних належних дій щодо виконання своїх батьківських прав та піклування про потреби доньки. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, але мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку від 29.05.2024 року виконкому ММР як органу опіки та піклування- доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , її матір [PERSON] [INFO] та її батька [PERSON] [INFO] , встановити над дитиною піклування та призначення піклувальником [PERSON] . За інформацією органів поліції, у 2023-2024 роках за результатами його розшуку місце перебування не встановлено. До серпня 2020 року дитина постійно проживала з матір`ю та її братом [PERSON] , потім мати виїхала до Німеччини, залишивши доньку на повному утриманні брата. За твердженням [PERSON] , мати повністю самоусунулася від спілкування з нею, взагалі не цікавилася її життям, не піклувалася про неї. В лютому 2022 року після нападу росії, з метою збереження життя [PERSON] погодилася поїхати до матері в Німеччину, але з її слів не змогла там довго находитися, адже мати взагалі нею не цікавилася , що привернуло увагу правоохоронних органів Німеччини. В середині лютого 2023 року мати привезла доньку до Львова та повідомила [PERSON] про необхідність забрати [PERSON] , адже вона має намір від неї відмовитися і більше про неї не згадувати. 17.02.2023 року [PERSON] оформила нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Табакерка Е.Ю. заяву, в якій не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , правові наслідки позбавлення батьківських прав їй роз`яснені та зрозумілі. За результатами психодіагностики [PERSON] було встановлено, що дівчина сприймає як свою сім`ю дядька [PERSON] , його дружину та брата Нікіту. Стосунки з батьками є невизначеними, адже вона тривалий час з ними не спілкується, відчуває до них образу та неприязнь через те, що вони не приймають участь у її житті.. Відповідно до акту обстеження умов від акт обстеження умов проживання від 19.04.2024 року, складеного фахівцями Служби у справах дітей адімністрації Центрального району ММР проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , ком.153,154 де проживає [PERSON] , його дружина та син [PERSON] , для [PERSON] влаштована окрема кімнатат, дитина має усе необхідне, дядька та його сім`ю сприймає як свою сім`ю, в родині доброзичливі стосунки. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] має власне житло, самостійний стабільний заробіток , за станом здоров`я може виконувати обов`язки піклувальника. Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] проходив військову службу за моблізацією з 01.03.2022 року по 31.05.2024 року, звільнений зх військової служби за станоми здоров`я, є інвалідом ІІ групи з 07.11.2023 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. З липня 2023 року поновив сплату аліментів на утримання доньки проте на корсить [PERSON] на підставі рішення суду від 13.07.2009 року. З кінця 2023 року [PERSON] спілкувався з донькою засобами [PERSON] -зв`язку , з приводу навчання, та періодично направляв доньці кошти за її проханням.Вказані обставини [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала. Як пояснила в судовому засідання [PERSON] - вона на теперішній ча навчається в Київському ввищому навчальному закладі, проживає в гуртожитку, отримує стипендію, допомогу від батьків не отримує. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11) Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У змісті постанови від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останнім свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України; відповідач з 2014 року проживає за межами України та з указаного часу не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання; відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над ними та призначення опікуна. Встановивши обставини справи щодо свідомого нехтування своїми обов`язками щодо виховання та утримання доньки, відсутність з боку матері жодного інтересу до обставин життя дитини, суд доходить до висновку про те, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на наявність достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Щодо стосується позбавлення батьківських прав [PERSON] . У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд повинен також зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24). Суд враховує, що озвучена у судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів чи інших можливих факторів впливу на неї неспроможна надавати правильну оцінку. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) та від від 26.12.2024 № 561/474/24 (61-13691св24). Суд зазначає, що при заслуховуванні думки [PERSON] встановлено, що дитина дійсно ображена на батька , вона висловлювала власну усвідомлену думку щодо необхідності позбавлення батьківських прав обох батьків - проте одночасно не заперечувала, що батько намагався відновити стосунки з нею, проявляти батьківську турботу і вона з готовністю приймала таке спілкування. Крім того, суд враховує, що під час звернення до суду з цим позовом в грудні 2023 року і до ухвалення судового рішення в липні 2024 року - [PERSON] продовжувала спілкуватися з батьком, отримувала від нього певну матеріальну допомогу , проте суд про це позивачі не повідомили, продовжували зазначати, що місце знаходження відповідача їм не відомо. Знов таки, весь цей період відповідач сумлінно сплачував аліменти на утримання доньки. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків умисно, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем [PERSON] відносно своєї доньки в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) опіка встановлюється над малолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно зі ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. При вирішенні справи суд враховує, що на підставі заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.07.2024 року, яким було призначено [PERSON] , [INFO] , піклувальником неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] сумлінно виконував свої обов`язки піклувальника. Проте, з урахуванням того, що [PERSON] [INFO] виповнюється 18 років, тобто вона стає повнолітньою до набуття цим рішенням суду законної сили - вирішення цього питання є недоцільним. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 рокута набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зіст. 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зістаттею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За такого, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, зважаючи на обов`язок батьків утримувати дитину та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на те, що відповідачі є у працездатному віці, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і вважає достатнім стягувати із відповідачів аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів їх заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову з відповідачів на користь держави має бути стягнутий судовий збір в сумі по 1211,20 грн за вимогу майнового характеру та по 1211,20грн за вимогу немайнового характеру - з кожного.

Outcome: partial