Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача Автопідприємство Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (далі Автопідприємство ГФД СКМУ) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення середнього місячного заробітку (частини майнової шкоди) у розмірі 25 124 грн 10 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 28 вересня 2024 року до 27 січня 2025 року працював водієм автотранспортних засобів в Автопідприємстві ГФД СКМУ. 14 січня 2025 року за участі належного Автопідприємству ГФД СКМУ транспортного засобу Volkswagen Passat, державний номер [NUMBER] , під керуванням працівника вказаного Автопідприємства [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП). Вказаний транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень та Автопідприємству була завдана майнова шкода в розмірі 148 992 грн 80 коп. Постановою Лугинського районного суду України Житомирської області від 19.02.2025 у справі № 281/47/25 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Середній місячний заробіток [PERSON] в Автопідприємстві ГФД СКМУ на дату ДТП становить 25 124 грн 10 коп. Позивач просить суд стягнути з відповідача частину майнової шкоди у зазначеному розмірі, а також судові витрати, що становлять 3 028 грн 00 коп. судового збору. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав. ІІ. Процесуальні дії у справі 10 грудня 2025 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] не подав відзиву чи інших письмових пояснень, а також не повідомив суд про зміну своєї адреси. Водночас він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на його офіційну електронну адресу. Отже, суд вжив усіх належних заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи та надання йому можливості реалізувати своє право на захист. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення за наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзиву на позов; позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. З огляду на встановлені обставини та наявність усіх зазначених підстав, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи відповідно до статей 280281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин [PERSON] на підставі наказу від 27.09.2024 за № 369 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів 1-го класу у відділ експлуатації Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (далі Автопідприємство ГФД СКМУ) (а.с. 12). Постановою Лугинського районного суду України Житомирської області від 19.02.2025 у справі № 281/47/25 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме у тому, що він 14.01.2025 о 13.45 год на 191 км 401 м а/д М 07 Київ-Ковель-Ягодин поблизу с. Малий Дивлин, під час керування транспортним засобом марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] не вибрав безпечної швидкості та не впорався з керуванням, після чого здійснив наїзд на колесовідбійник, внаслідок чого зазначений автомобіль зазнав механічних пошкоджень (а.с. 6-9). Постанова набрала законної сили 03.03.2025. Власником транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] є Автопідприємство ГФД СКМУ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно з актом надання послуг № Ев.С115747 ТОВ «Автоцентр «Європа-сервіс» надано Автопідприємству ГФД СКМУ послуги з технічного обслуговування та ремонту транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] , на загальну суму 148 992 грн 80 коп. (а.с. 10-11). [PERSON] на підставі наказу від 27.01.2025 за № 35 звільнений за угодою сторін з посади водія автотранспортних засобів відділу експлуатації Автопідприємства ГФД СКМУ (а.с. 13). У довідці за № 833 від 16.10.2015 вказано, що [PERSON] працював в Автопідприємстві ГФД СКМУ на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації з 28.09.2024 (наказ № 369 від 27.09.2024) по 27.01.2025 (наказ № 35 від 27.01.2025). Середній заробіток [PERSON] станом на 14.01.2025 становив 25 124 грн 10 коп. (а.с. 14). Позивач надав свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи - Автопідприємства ГФД СКМУ (а.с. 20). У витязі з Положення про Автопідприємство ГФД СКМУ вказано, що це Автопідприємство є юридичною особою, має самостійний баланс і реєстраційні рахунки в органах казначейства, печатку зі своїм найменуванням, відповідні бланки та штампи. З метою виконання покладених на нього завдань Автопідприємство може укладати договори, набувати майнових та немайнових прав, бути позивачем та відповідачем в суді (а.с. 15). Між сторонами виник спір про стягнення частини майнової шкоди у вигляді середнього місячного заробітку. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної майнової шкоди. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України). Як встановлено під час судового розгляду відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем - працював на посаді водія автотранспортних засобів. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Також, як зазначено у п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільний правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Враховуючи дати подання позову та виявлення заподіяної працівником шкоди, суд вважає, що позов пред`явлено з додержанням річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. Згідно з положеннями ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави та умови матеріальної відповідальності працівників. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Отже, підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Згідно з частиною 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. З урахування викладеного, до категорії прямої дійсної шкоди, в цьому випадку, належать витрати, спричинені відшкодуванням шкоди, яка заподіяна внаслідок ДТП. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту частини 2 статті 130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації під час виконання трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ст. 132 КЗпП України). Покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника (ст. 136 КЗпП України). Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди та звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У всіх інших випадках покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до п. 2, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судовому розгляду підлягають, зокрема, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Інших обставин, які б на підставі положень ст. 134 КЗпП України давали підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду також відсутні. Отже, оскільки відповідач на час дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було завдано матеріальної шкоди перебував у трудових відносинах з позивачем, однак не був працівником, з яким могло бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому він несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну з його вини, у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову про стягнення з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди в межах середнього місячного заробітку у розмірі 25 124 грн 10 коп. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 3 028 грн 00 коп., що підтверджується платіжним документом від 25.11.2025 (а.с. 21). Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Автопідприємства ГФД СКМУ підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3?028 грн 00 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved