Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

12 серпня 2021 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] (позивач) до [PERSON] (відповідач), про визнання недійсним договору дарування, а саме договору дарування № 17, виданому 19.05.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О.Є., предметом якого є 815/1000 часток квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що після укладення договору дарування позивач продовжує проживати у квартирі, сплачує комунальні послуги, робить поточний ремонт. Однак останнім часом відповідач та його дружина почали виказувати наміри продати квартиру та приводити до квартир покупців. На її зауваження, що вона подарувала сину квартиру з метою, щоб він надавав їй послуги з утримання, відповідач не реагує. В грудні 2011 року позивач перенесла інсульт і страждає на ряд інших захворювань, не може вільно пересуватися. В квітні 2012 р. помер чоловік позивача і вона тяжко перенесла цю втрату. Відповідач запропонував подарувати йому квартиру, щоб він з дружиною допомагав їй, і вона погодилася. Але на теперішній час позивач має намір лишити позивача без житла і допомоги. Тому вона змушена звернутися до суду. Зазначає, що на час укладення договору дарування вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. На час укладення договору позивачу було 66 років, вона перенесла інсульт, самостійно пересуватися майже не може, потребує сторонньої допомоги та догляду, спірне житло у неї єдине і вона продовжує проживати у ньому на теперішній час. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, витребувано докази. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 815/1000 часток квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . 22 травня 2023 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на таке. При оформленні та посвідчені договору дарування 19.05.2014 приватним нотаріусом було роз`яснено умови правочину та його наслідки, з`ясована дійсність намірів сторін, воля сторін на укладення договору, правова природа договору. Вважає, що всі підстави недійсності правочину відсутні, всі вимоги для чинності правочину додержані. Позивачем не надано доказів, що метою укладення договору було отримання від відповідача будь-якої матеріальної або нематеріальної компенсації. Надана позивачем копія виписки із медичної карти не стосується періоду укладення правочину. А відповідач є інвалідом ІІ групи, спостерігається у невролога та за станом здоров`я не має можливості виконувати умови договору довічного утримання. Вважає, що позивачем не надано доказів на обґрунтування своїх вимог. Ухвалою суду від 31 липня 2023 року витребувано докази. Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Надала пояснення, аналогічні змісту позову. Додатково пояснила, що після смерті чоловіка друг чоловіка почав до неї приходити та допомагати. Потім молодший син запропонував їй догляд за умови укладення договору дарування належної їй частки квартири, домовились, що вона буде надалі проживати у квартирі. Вони проживають у одній квартирі: син на другому поверсі, а вона на першому поверсі. Вона побачила гарне ставлення та погодилась. Вона нічого не розуміла, її відвезли до нотаріуса та оформили договір дарування. Документи для договору дарування вона не збирала, не знає чи були у договорі умови по догляду, вона його не читала. Нотаріус повідомляла її про наслідки договору дарування, що бувають випадки, коли людина залишається без житла. Але вона сказала, що довіряє сину. Під час укладення договору дарування зір у неї був нормальний, а зараз стан здоров`я погіршився, їй потрібна допомога. Вона вважала, що син буде її доглядати. Після укладення договору вона наймала людей робити ремонт, а невістка сказала, що вони збираються продавати квартиру, син приводив покупців. Коли вона спитала куди вона піде, їй син відповів, що в гуртожиток чи будинок для людей похилого віку. Після цього вона вирішила звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що підставою для визнання договору недійсним є те, що позивач помилилась щодо обставин, які мають суттєве значення. Син не доглядав її. Просила визнати недійсним договір дарування. 25 листопада 2025 року представник відповідача подала заяву, в якій просила розглянути справи без їх участі, відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 19 травня 2014 року укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Черніковою О.Є., відповідно до якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймає безоплатно у власність 815/1000 часток квартири [ADDRESS] . 19 травня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на 815/1000 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування [PERSON] посилалася на те, що помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вважала, що син буде її доглядати. Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з такого. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Позивачем не надано доказів того, що відчужена за договором дарування спірна квартири є єдиним житлом позивача. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач, як і відповідач продовжують проживати у спірній квартирі. Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення міської лікарні №4 м. Миколаєва історія № 2113 від 04.05.2012, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 24.04.2012 до 04.05.2012 та має ряд захворювань, серед яких хвороба Паркінсона, цукровий діабет. Однак вказана виписка не підтверджує стан здоров`япозивача на час укладення оспорюваного договору та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Також ця виписка не підтверджує, що на час укладення спірного договору позивач потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Окрім цього, в судовому засіданні позивач пояснила, що нотаріус попереджала її про наслідки укладення договору дарування, але вона погодилась на укладення цього договору. З показів допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] встановлено, що до 2021-2022 р. у позивача та відповідача були добрі стосунки, позивач говорила, що молодший син буде її доглядати. Про наявність договору дарування свідки дізнались у 2021-2022 р.р., після того як, зі слів позивачки, відповідач привів покупців. Також свідок [PERSON] повідомив, що була домовленість про те, що відповідач буде доглядати позивачку, але на теперішній час він не надає їй допомоги. Свідок [PERSON] повідомив, що проживає з позивачем 10 років. Після смерті її чоловіка він їй допомагав. Після оформлення договору дарування вона повідомила йому про це, пояснивши, що бажає, щоб відповідач доглядав її. Сказала, що не вийшло оформити договір довічного утримання, тому оформили договір дарування. Свідок [PERSON] суду повідомила, що зі слів позивачки, вона подарувала відповідачу житло оскільки у старшого сина є житло, а відповідач з нею проживає в одній квартирі. А земельну ділянку вона мала подарувати сину [PERSON] . Позивач самостійно ставила умови відповідачу, щоб він доглядав за нею. Свідок не чула щоб [PERSON] погоджувався на це. Також свідок повідомила, що позивач розуміла, що укладає договір дарування, вона їй про це розповіла особисто. Вказані покази свідків свідчать про те, що позивачу було відомо про правову природу договору, права та обов`язки сторін та нею правильно сприймались фактичні обставини правочину та вона мала намір укласти саме договір дарування. Враховуючи наведене, доказів того, що позивач вважала, що за вказаним договором відповідач мав вчинити на її користь будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, матеріали справи не містять. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором відповідачу та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування не є достатньою підставою для визнання договору дарування недійсним. Вказане узгоджується постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) у якій Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Також суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. У цій справі встановлено, що майже через 7 років після укладення оспорюваного договору дарування позивач змінила свої наміри через погіршення стосунків з відповідачем, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення такого правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи вище вказані докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з її боку під час укладення нею правочину у 2014 році. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не свідчить про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до частин 9. 10 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи наведені норми, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, вжиті ухвалою суду від 20 серпня 2021 року заходи забезпечення позову слід скасувати.

Outcome: dismissed