Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 05 травня 2009 року вона уклала з [PERSON] усний договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.06.1996 року, та технічного паспорта на квартиру. Вказує, що у зв`язку з тим, що [PERSON] хворіла, ними було досягнуто домовленості про нотаріальне посвідчення вказаного договору пізніше після її одужання, однак [INFO] остання померла. Спадкоємцем померлої була її донька [PERSON] на підставі заповіту від 24.11.1997 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Чарівнянської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області за зареєстрованим в реєстрі №58, яка також обіцяла укласти з нею договір купівлі-продажу вказаної квартири та посвідчити його у нотаріальній конторі після оформлення нею спадщини, але остання так і не оформила свої спадкові права та померла [INFO] . Спадкоємцями [PERSON] є її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] - відповідачі у справі. Зазначає, що в даному будинку вона проживає уже майже 15 років, та яким користується по даний час й добросовісно та безперервно володіє ним, а також утримує його в належному стані, робить ремонти, а тому вважає, що набула право власності на це майно за набувальною давністю. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21.04.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.08.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування письмових доказів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та який просила задовольнити, при цьому, у зв`язку з неявкою відповідачів в судове засідання позивачка надала згоду на заочний розгляд справи. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.97). Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду заяв чи клопотань не подав. Відзиву на позовну заяву від відповідача також не надходило. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду заяв чи клопотань не подала. Відзиву на позовну заяву від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст.280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, враховуючи пояснення позивача, свідків, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відмовляє в їх задоволенні виходячи з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3. та ч.4 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та право довірчої власності, як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , станом на 11 червня 1996 року належила на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05.09.1996 року (а.с. 9) та копією технічного паспорта на квартиру (а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №21, виданим Виконкомом Чарівненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області від 28.12.2009 року (а.с.12). Із заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Чарівненської сільської ради народних депутатів Бобринцького району Кіровоградської області Літвіновою Р.Ф. від 24.11.1997 року, зареєстрованого в реєстрі №58, вбачається, що [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно, яке до дня її смерті виявляється їй належним, у чому б воно не полягало і де б воно не знаходилося (а.с.13). Частиною 1 статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ( ч.1, 2, 3 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 статті 1297 визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. З листа державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 13.08.2025 року №4717/25-Вх вбачається інформація, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , Бобринецькою державною нотаріальною конторою Кіровоградської області не заводилась (а.с.54-55). Відсутність заведеної спадкової справи після смерті [PERSON] також підтверджуються Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №82193764 від 13.08.2025 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №82193782 від 13.08.2025 року встановлено, що за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.56-57). Отже, з досліджених судом доказів не встановлено обставин, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , маються спадкоємці, які прийняли спадщину, у тому числі й спадкоємець за заповітом [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №21, видане Кетрисанівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області від 27.02.2024 року (а.с.14), проте в матеріалвх справи відсутні докази, що померла у певний період свого життя мала прізвище " [PERSON] ". Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] з 10.12.2009 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідним записом на сторінці 13 її паспорта [NUMBER] ( а.с.5). З показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , та [PERSON] встановлено, що позивачка [PERSON] з 2009 року проживає за адресою: [ADDRESS] , як у квартирі [ADDRESS] , де остання належала [PERSON] , яка мешкала одиноко та зі слів її племінниці [PERSON] , зазначену квартиру було продано [PERSON] . Та обставина, що позивачка [PERSON] безперервно з 2009 року користується квартирою [ADDRESS] , право власності на яку просить визнати за набувальною давністю, підтверджується також Довідкою Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 10.12.2024 року за № 583 (а.с. 15) та копіями облікової картки об`єкта погосподарського обліку ( а.с.62-66). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст.392 ЦК України). Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років. Так, право власності, що виникає за набувальною давністю, ґрунтується, зокрема, на добросовісності заволодіння чужим майном, яка передбачає, що в момент заволодіння особа має бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Заволодіння майном має бути безтитульним. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном також має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) наголошено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22). Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю [PERSON] стверджує, що знала про власника квартири [ADDRESS] [PERSON] , та у якої саме й придбала цю квартиру за договором купівлі-продажу, проте не посвідчила його нотаріально, оскільки власник квартири померла, також знала про її спадкоємців, які не оформили належним чиином спадщини після смерті [PERSON] , отже позивачка є особою, яка володіє майном за волею власника, про якого завжди знала, тобто не є безтитульним його володільцем, тому за таких обставин у неї відсутні правові підстави для пред`явлення позову про право власності на ньго за давністю володіння. Окрім того, за інформацією, наданою ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» Кіровоградської обласної ради від 13.08.2025 року №860-17/20 встановлено, що технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] не замовлявся, а відомості про право власності на вказане майно станом на 01.01.2013 року відсутні (а.с. 59-61). Актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] позивачка до суду не надала. Але, з довідки (витягу з погосподарської книги), виданої Кетрисанівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області 10.12.2024 року за № 583 (а.с. 15) за адресою: [ADDRESS] слідує, що позивачка [PERSON] є власником як квартири [ADDRESS] так і квартири [ADDRESS] за вказаною адресою. Вказані обставини також зазначені й у Обліковій картці об`єкта погосподарського обліку за 2021-2025 роки, де головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] зазначено також [PERSON] (а.с. 62-66). Проте, позивачка стверджує, що є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №462/1720/21, (провадження №61-7977св22) від 10.01.2023 року. Також суд враховує, що відомий суду власник квартири [ADDRESS] , [PERSON] померла [INFO] , після її смерті спадкоємці за законом та за заповітом наразі відсутні чи не прийняли спадщину. У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст. 344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року. Проте, позивачем заявлено позов до [PERSON] та [PERSON] , але при цьому не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що відповідачі успадкували спірну квартиру, тобто що вони є належними відповідачами у даній справі. Також нею не заявлялося клопотання про залучення як співвідповідача Кетрисанівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області, на теритотрії якого розташоване спірне нерухоме майно. Крім того, надана позивачкою розписка від 05.05.2009 року про отримання коштів у сумі 3?700,00?грн [PERSON] від [PERSON] (а.с.7), не є належним доказом у даній справі та відхиляється судом як доказ, оскільки не має правового значення для для даної справи. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, наведені позивачкою як підстава позову, не знайшли свого підтвердження та законного правового обґрунтування. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Власником спірної квартири, як зазначено вище, є [PERSON] , яка померла, проте за життя вона не відмовився від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що також виключає можливість набуття позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Також, сам по собі факт користування позивачкою спірною квартирою та проживання у ній не є підставою для виникнення права власності на це майно за набувальною давністю. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та про відмову у задоволені позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами безтитульності володіння спірним майном, добросовісності набуття у його власність, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачку [PERSON] ..

Outcome: dismissed