Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в обґрунтування якого вказав, що 24.08.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача та TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17.09.2021 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена в ТДВ «СГ «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР-1615644. Транспортний засіб TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] був застрахований відповідно до договору добровільного страхування у АТ «СК «ІНГО». Відповідно до рахунку СТО вартість відновлювального ремонту транспортного засобу TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] склала 33 323,03 грн. Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором добровільного страхування АТ «СК «ІНГО» відповідно до платіжного доручення від 18.10.2021 року здійснило виплату страхового відшкодування за пошкодження транспортного засобу TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] в розмірі 33 323,03 грн. Таким чином, АТ «СК «ІНГО» набуло права вимоги до винної особи, в результаті чого звернулось до позивача з заявою про страхове відшкодування. Відповідно до угоди між АТ «СК «ІНГО» та ТДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено та сплачено страхове відшкодування у розмірі 29 990,73 грн. Під час укладення полісу страхувальник зазначив, що транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] не використовується як таксі/маршрутне таксі. Проте, в ході розслідування страхового випадку, було встановлено що транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] використовується для надання послуг із перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування або для надання послуг із перевезення пасажирів та їх багажу на таксі. Підтвердженням даного факту є наявність на транспортному засобі MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] ознак використання транспортного засобу для перевезення пасажирів і вантажів з метою отримання прибутку, а саме розпізнавального ліхтаря помаранчевого кольору, який встановлений на даху автомобіля. Полісом щодо транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] було застосовано коригуючий коефіцієнт К3=1, замість К3=1.1-1.4, тобто значно менший, ніж передбачено чинними нормативно-правовими актами. Представник позивача вказав, що відповідно до п. 38-1.1. ст. 38-1 Закону № 1961-IV у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Відтак, ТДВ «Страхова група «Оберіг» отримало право звернутися до відповідача за компенсацією 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування в розмірі: 29 990,73 грн. - 50% = 14 995,37 грн. Окрім того, зазначив, що 10.11.2023 року відповідачу було направлено досудову вимогу про виплату грошових коштів. Однак, станом на дату подання даної позовної заяви відповідач не сплатив кошти позивачу, тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем були нараховані за період з 12.12.2023 року по 15.08. 2025 року штрафні санкції, а саме 3 % річних у розмірі 754, 29 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 971, 19 грн. та пеню у розмірі 7 167, 24 грн. На підставі викладеного звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 25 888, 09 грн., з яких: 14 995, 37 грн. сума виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу; 2 917, 19 грн. інфляційні втрати; 7 167, 24 грн. пеня; 3 % річних 754, 29 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300, 00 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.09.2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, а також не скористався правом подання відзиву проти позову тому суд, відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 24.08.2021 року о 09 год. 50 хв. в смт. Димер, вул. Горького, 16 водій [PERSON] допустив самовільний хід транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] та здійснив зіткнення з транспортним засобом ТOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Вказаними діями водій [PERSON] порушив пункт 15.12 Правил дорожнього руху України за, що передбачена адміністративна відповідальність згідно із ст. 124 КУпАП. Вказані обставини встановлені постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17.09.2021 року, яка набрала законної сили 28.09.2021 року, відповідно до якої, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено стягнення у виді штрафу у розмірі 850, 00 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] власником транспортного засобу ТOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] є ПрАТ «МетЛайф». 17.03.2021 року між ПрАТ «МетЛайф» та АТ «СК «ІНГО» був укладений договір страхування № 250531624.21_012 та додаткова угода до вказаного договору № 1 відповідно до яких, у тому числі забезпечено транспортний засіб ТOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до додаткової угоди № 1 строк її дії розпочався з 00 год. 00 хв. 01 квітня 2021 року по 24 год. 00 хв. 31 березня 2022 року. Відповідно до рахунку ФОП « [PERSON] » № КО-0000385 від 01.10.2021 року та страхового акту АТ «СК «ІНГО» № 4324077 від 12.10.2021 року, загальна вартість ремонтних робіт транспортного засобу TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] склала 33 323,03 грн. Згідно платіжного доручення № 21256 від 18.10.2021 року, АТ «СК «ІНГО» сплатило на рахунок ФОП « [PERSON] » 33 323, 03 грн., призначення платежу: оплата ремонту автомобіля TOYOTA COROLLA, державний номерний знак [NUMBER] , ПрАТ «МетЛайф», рахунок № [NUMBER] від 01.10.2021 року, в рахунок сплати страхового відшкодування згідно полісу № 250531624.21_012. Встановлено, що 13.02.2021 року між ТДВ «СК «Оберіг» та [PERSON] укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/1615644, відповідно до якого забезпечено транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до умов полісу строк його дії розпочався з 00 год. 00 хв. 03 березня 2021 року по 00 год. 00 хв. 02 березня 2022 року. 12.01.2022 року АТ «СК «ІНГО» було направлено ТДВ «СК «Оберіг» претензію на суму 33 323,03 грн. 11.02.2022 між АТ «СК «ІНГО» та ТДВ «СК «Оберіг» укладено угоду про здійснення страхового відшкодування та додаткову угоду № 1 до угоди, відповідно до яких було узгоджено розмір страхового відшкодування в розмірі 29 990, 73 грн. Згідно платіжного доручення № 12286 від 14.04.2022 року, ТДВ «СК «Оберіг» сплатило на рахунок АТ «СК «ІНГО» 29 990, 73 грн., призначення платежу: страхове відшкодування згідно страхового акту № 32655р/1 від 18.02.2022 року. Так, представником позивача в позовній заяві зазначено, що в ході розслідування страхового випадку, було встановлено що транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] використовується для надання послуг із перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування або для надання послуг із перевезення пасажирів та їх багажу на таксі. Підтвердженням даного факту є наявність на транспортному засобі MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] ознак використання транспортного засобу для перевезення пасажирів і вантажів з метою отримання прибутку, а саме розпізнавального ліхтаря помаранчевого кольору, який встановлений на даху автомобіля. З полісу укладеного 13.02.2021 року між ТДВ «СК «Оберіг» та [PERSON] встановлено, що призначення ТЗ відповідно до особливостей використання використання в особистих та виробничих цілях (крім таксі). З долучених до справи фотокопій транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.08.2021 року встановлено, що на даху забезпеченого позивачем транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] встановлений розпізнавальний ліхтар помаранчевого кольору, що свідчить про використання зазначеного транспортного засобу для надання послуг з перевезення пасажирів як таксі. Позивачем було направлено відповідачу 10.11.2023 року досудову вимогу про виплату грошових коштів вих. № 32655р/1 від 08.11.2023 року в сумі 14 995, 37 грн. протягом 5 календарних днів з дня її отримання, а також повідомлено про те, що у випадки не сплати коштів вимушені будуть звернутися до суду з позовом про примусове стягнення, однак згідно доводів позивача, вимога залишилась без реагування і задоволення, в добровільному порядку кошти не сплачені. Положеннями п. 8 ч. 2 ст.16 ЦК України унормовано, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Правилами ст.22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до вимог ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 1ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 1ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно спеціального Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність 01 січня 2025 року (далі - Закон). В зв`язку з цим, при вирішені цієї справи суд застосовує положення Закону, який діяв в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Як передбачено п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» в Україні здійснюються обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) за кожним страховим випадком суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди, а тому стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає виключні випадки, за яких страховик може подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Згідно п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов. Відповідно до п. 38-1.1. ст. 38-1 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Згідно п. 17.3 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Відповідно до п. 7.1. ст. 7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу (внеску, премії) встановлюється страховиком самостійно шляхом добутку розміру базового страхового платежу та значень відповідних коригуючих коефіцієнтів, що затверджуються відповідно до пункту 7.2 цієї статті, а також з урахуванням положень пункту 13.2 статті 13 цього Закону. Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 9 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 квітня 2019 року № 538) чинним на момент укладення договору страхування (надалі - Розпорядження) - страховики повинні застосовувати базовий страховий платіж та коригуючі коефіцієнти (крім коригуючого коефіцієнта бонус-малус) в розмірах, затверджених цим розпорядженням. Згідно п. 1 розділу ІІІ таблиці «Коригуючі коефіцієнти та їх розміри» Розпорядження, сфери використання транспортного засобу (К3) визначається залежно від сфери використання транспортного засобу легковий автомобіль (крім таксі), який використовується фізичною особою має розмір корируючого коефіцієнта 1. Відповідно до п. 1 розділу ІІІ таблиці «Коригуючі коефіцієнти та їх розміри» Розпорядження, сфери використання транспортного засобу (К3) визначається залежно від сфери використання транспортного засобу легковий автомобіль або автобус з кількістю місць для сидіння до 20, який використовується фізичною особою для надання послуг із перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування або для надання послуг із перевезення пасажирів та їх багажу на таксі має розмір корируючого коефіцієнта 1.1-1.4. Отже, полісом щодо транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний номерний знак [NUMBER] було застосовано коригуючий коефіцієнт К3=1, замість К3=1.1-1.4, тобто значно менший, ніж передбачено чинними нормативно-правовими актами. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди відповідно до статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому з відповідача на користь позивача підлягає компенсації 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування в розмірі 14 995, 37 грн. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 971, 19 грн. та 3 % річних у розмірі 754, 29 грн. у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання позивачем своїх зобов`язань за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, направлення відповідачу досудової вимоги про виплату грошових коштів та її невиконання, триває порушення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Беручи до уваги, що відповідач узяті на себе грошові зобов`язання перед позивачем не виконав, з нього на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 2 971, 19 грн. та 3 % річних у розмірі 754, 29 грн. за період з 12.12.2023 року по 15.08.2025 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 7 167, 24 грн., суд зазначає наступне. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно зі ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, розмір штрафних санкцій може бути встановлений договором або законом. При цьому законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язання саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Разом з тим, полісом АР/1615644 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу - MITSUBISHI LANCER, державний номер [NUMBER] , не передбачено сплату пені за порушення строків виконання зобов`язання, не визначено її розміру. За приписами п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Тобто, спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок по сплаті пені покладено на страховика за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у заявленому у позові розмірі, оскільки це не передбачено сторонами у договірному порядку та прямо не передбачено законом, у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає як необґрунтований. Отже, судом встановлено та позивачем доведено, що відповідач неналежно виконав свої обов`язки та надав невірні відомості щодо забезпеченого транспортного засобу. Враховуючи викладене суд вважає звернення позивача є правомірним, а відповідачем переконливих заперечень на позов не подано, доводи позивача не спростував, наявність правових підстав для відмови в позові відсутні. Таким чином, під час судового розгляду встановлено порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься: договір про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025 року, акт прийому-передачі наданих послуг № 32655 від 29.08.2025 року, згідно якого загальна сума винагороди склала 7300, 00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Laventsv. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. На ці ж обставини та критерії посилається Верховний Суд у справі №756/2114/17 від 13.02.2019 року, зменшивши розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що витрати в розмірі 4 000,00 грн. відповідатимуть критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечитимуть принципу розподілу таких витрат. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 1 751, 75 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених позовних вимог 18 720, 85 грн.) * 2 422, 40 грн. (сума сплаченого судового збору) / 25 888, 09 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1 751, 75 грн.

Outcome: partial