Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У січні 2025 року позивачі [PERSON] , [PERSON] через свого представника адвоката Лимар А. В. та підсистему "Електронний суд" ЄСІТС звернулись до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі й на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вони є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] . Пояснили, що вищезазначене нерухоме майно перебувало у спільній власності: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за життя [PERSON] спору щодо частки у праві спільної сумісної власності між співвласниками не було, а тому вважають, що такі частки є рівними та становлять по 1/3 частці кожному. Позивачі зазначили, що вони на момент смерті [PERSON] були зареєстровані та проживали разом з нею за вищезазначеної адресою місцезнаходження спадкового нерухомого майна, однак тільки в листопаді 2024 року вони звернулись на адресу Першої хмельницької державної нотаріальної контори щодо видачі спадщини після смерті [PERSON] , однак їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через неможливість перевірки факту відкриття спадщини, оскільки смерть спадкодавця настала до введення в дію Спадкового реєстру, а також неможливість встановлення вичерпного кола спадкоємців і неможливість підтвердження реєстрації права власності на спадкове нерухоме майно за спадкодавцем, що пов?язано із тимчасовою окупацією м. Сіверськодонецька та Сіверськодонецької міської територіальної громади Луганської області. З метою реєстрації прав, як співвласників вищезазначеної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вони звернулись до державного реєстратора, однак розгляд їх заяви спочатку було залишено без руху, у зв?язку із ненаданням повного пакету документів для проведення державної реєстрації прав, а потім, у зв?язку із невиконанням таких вимог було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій. Додали, що на сьогоднішній день вони не можуть підтвердити реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, оскільки остання проводилась до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відомості про державну реєстрацію прав на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не вносились, а отримати підтвердження реєстрації права власності в органах БТІ неможливо через тимчасову окупацію Сіверськодонецької міської територіальної громади Луганської області. У зв`язку з чим, вони вимушені звернутись до суду та просять: - визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,6 м2, житловою площею 28,2 м2, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,6 м2, житловою площею 28,2 м2; - визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,6 м2, житловою площею 28,2 м2, в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,6 м2, житловою площею 28,2 м2. Ухвалою судді від 15 січня 2025 року постановлено про прийняття цієї позовної заяви до розгляду в порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою було зобов`язано позивачів надати суду для огляду в судовому засіданні оригінали письмових доказів та установлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 25 березня 2025 року було визнано явку позивачів у підготовче засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 28 травня 2025 року було задоволено клопотання представника позивачів адвоката Лимара А. В. про витребування доказів. Ухвалою суду від 09 липня 2025 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Лимар А. В. не з`явились, представником позивачів суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги останній підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Хмельницької області у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов таких висновків. 28 листопада 1953 року [PERSON] одружився із [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу прізвище останньої було змінено на " [PERSON] ", що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28 листопада 1953 року, наданим суду в засвідченій представником позивачів копії. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 1961 року, наданим суду в засвідченій представником позивачів копії. Судом установлено, що [PERSON] та членам його родини: [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1997 року, виданого Сєвєродонецьким ДПП об?єднанням "Азот" Луганської області на підставі розпорядження № 20 від 15 січня 1997 року, зареєстрованого в БТІ за № 172 від 13 лютого 1997 року, і наданого суду в нотаріально засвідченій копії, належить квартира загальною площею 45,6 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , і наданого суду в нотаріально засвідченій копії, остання розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,2 м2, в тому числі: 1 кімната 11,0 м2, 2 кімната 17,2 м2, кухні площею 7,2 м2, ванної кімнати площею 3,4 м2, коридору площею 6,2 м2. Квартира обладнана балконом (терасою) площею 0,6 м2. Загальна площа квартири становить 45,6 м2, висота приміщень 2,8 м. Згідно з домовою книгою для прописки громадян, мешкаючих в будинку [ADDRESS] і наданою суду в нотаріально засвідченій копії, з 25 вересня 1965 року [PERSON] є зареєстрованою у квартирі під [ADDRESS] в цьому будинку, водночас [PERSON] зареєстрований з 06 вересня 1967 року, а [PERSON] з 18 квітня 1986 року. Така домова книга містить печатки та підписи посадових осіб, відповідальних за реєстрацію місця проживання. Також остання сторінка домової книги містить штамп, печатку та підпис посадової особи Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк Луганської області з інформацією про реєстрацію права власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру, житловою площею 28,2 м2. Також відомості про дату реєстрації місця проживання позивачів у вказаному житловому приміщенні підтверджуються й відповідними відмітками у їх паспортах громадян України, наданих суду в засвідчених представником позивачів копіях. Відповідно до розпорядження начальника Сєвєродонецької міської військової адміністрації № 4713А від 19 січня 2024 року, вулицю 8 Березня в м. Сєвєродонецьк Луганської області було перейменовано на вулицю Шкільну. На підставі постанови Верховної Ради України № 3984-IX "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від від 19 вересня 2024 року, назву міста Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району Луганської області було змінено на місто Сіверськодонецьк, а також назву Сєвєродонецького району було змінено на Сіверськодонецький район. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 жовтня 1998 року і наданим суду у засвідченій представником позивачів копії. Судом установлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] з квітня 2022 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, їх фактична адреса місця проживання: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками, наданими суду в засвідчених представником позивачів копіях. З матеріалів звернення [PERSON] та [PERSON] щодо видачі спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] , до Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Хмельницької області, наданих у відповідь на запит суду, вбачається, що в грудні 2024 року [PERSON] та [PERSON] усно звернулись до державного нотаріуса Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Хмельницької області. 10 грудня 2024 року нотаріусом перевірено відомості у Спадковому реєстрі щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та встановлено відсутність таких відомостей. Листом нотаріуса № 2194/01-16 від 11 грудня 2024 року позивачам рекомендовано звернутись до суду з питанням визнання права власності на спадкове майно після [PERSON] , померлої [INFO] , у зв?язку з тим, що неможливо перевірити факт відкриття спадщини, оскільки смерть спадкодавця настала до введення в дію Спадкового реєстру, а також неможливо встановити вичерпне коло спадкоємців, як і неможливо підтвердити реєстрацію права власності на спадкове нерухоме майно за спадкодавцем, що пов?язано із тимчасовою окупацією м. Сєвєродонецька та Сєвєродонецької міської територіальної громади Луганської області. Водночас, відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 70730647 від 15 грудня 2023 року, наданого суду в засвідченій представником позивачів копії, 19 жовтня 2023 року позивачі звернулись до державного реєстратора із заявою за реєстраційним номером 57596320 про реєстрацію в державному реєстрі права власності на нерухоме майно. Таким рішенням було відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою вказано те, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не усунені обставини, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Таким чином судом установлено наявність спору, який виник внаслідок невизнання державою права власності позивачів та їх спадкодавця на нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яке виникло до набрання чинності Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та після набрання чинності яким, не було зареєстровано у державному реєстрі прав власності, неможливістю позивачки отримання відомостей, пов`язаних з відповідною реєстрацією права власності від органу, відповідального за реєстрації права власності станом на момент виникнення такого через тимчасову окупацію м. Сіверськодонецька. Так, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у редакції, чинній на 28 січня 1997 року (дата видачі свідоцтва про право власності на житло) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Як установлено в судовому засіданні у позивачів наявний документ, що засвідчує їх та [PERSON] право спільної сумісної власності (свідоцтво про право власності на житло), виданий та зареєстрований згідно з чинним на момент його видачі законодавством у відповідних органах, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачки права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та організації, яка його видала у зв`язку з тимчасовою окупацією РФ території України, позбавляє позивачів можливості довести своє та спадкодавців право. Верховний суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачами набуте право власності на спірне нерухоме майно у 1997 році, надані суду докази у вигляді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1997 рік - Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Реєстрація місця проживання у спірній квартирі позивачів та спадкодавця підтверджує доводи про набуття права власності на спірну квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачів та спадкодавця, отримання інформації щодо зареєстрованого права власності останніх на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном через невизнання державою їх права власності, що, в свою чергу, порушує таке їх право. При цьому, за ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (абз. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України).У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Як установлено судом, спору між співвласниками квартири з приводу розміру часток, належних кожному з них, за життя [PERSON] в них не було, а тому, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири є рівними, тобто [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало по 1/3 частці квартири під [ADDRESS] , а тому вимоги позивачів у частині визнання за ними права власності по 1/3 частці спірної квартири за кожним є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина у яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 статті 3 цього Закону визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За змістом ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). За змістом ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , як і підтверджено, що на момент смерті спадкодавця, позивачі у порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняли спадщину. З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що частки співвласників спадкового нерухомого майна були рівними, спадкодавцеві [PERSON] за життя належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] , позивачі є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після її смерті, які прийняли спадщину, матеріали спадкової справи доказів наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом, які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права власності на частку спадкової квартири після смерті спадкодавця не містять, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і за позивачами належить визнати право власності по 1/6 частині спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved