Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з вказаною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-економічний ліцей «Базис» (далі по тексту - відповідач) про визнання трудових відносин припиненими. В позовній заяві просив суд: визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-економічний ліцей «Базис» з 06.10.2025 року, у зв`язку із звільненням [PERSON] із займаної посади вчитель закладу загальної середньої освіти Код КП 2320 (по предмету «англійська мова») за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Позовна заява обґрунтована тим, що у лютому 2025 року позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-економічний ліцей «Базис» із заявою щодо прийняття на вакантну посаду вчитель закладу загальної середньої освіти по предмету англійська мова. Надалі, наказом ТОВ ««Фінансово-економічний ліцей «Базис» від 10.02.2025 року №6 позивача було прийнято на посаду вчитель закладу загальної середньої освіти Код КП 2320 (по предмету «англійська мова»). Позивач зазначає, що факт наявності трудових відносин підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 08.10.2025 року. У липні 2025 року коли позивач прийшов на роботу до ТОВ «Фінансово-економічний ліцей «Базис», із незрозумілих йому підстав, не зміг потрапити на своє робоче місце, оскільки двері ліцею були зачинені. Позивач вказує, що неодноразово намагався зв`язатися з керівництвом, однак, спроби були даремні, у зв`язку з чим, було прийнято рішення припинити трудові відносини із відповідачем за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю. 26.09.2025 року з метою припинення трудових відносин з Відповідачем, позивачем було написано заяву, в якій просив звільнити із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП з 06.10.2025 року. У зв`язку із неможливістю зв`язатися з керівництвом ТОВ «Ліцей «Базис» та особисто подати заяву на звільнення із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України безпосередньо керівникові, 26.09.2025 року засобами поштового зв?язку на офіційну адресу Відповідача [PERSON] надіслано заяву про звільнення із займаної посади з 06.10.2025 року (штрих код відправлення АТ «Укрпошта» 0313411316058). Відповідно до Повідомлення про вручення АТ «Укрпошта» відправлення 0313411316058 вручено за довіреністю представнику Відповідача 01.10.2025 року. Однак, станом на день звернення до суду із позовною заявою, Відповідач не відреагував на подану позивачем заяву про звільнення і не звільнив із займаної посади на підставі ч.1 ст. 38 Кодексу законів про працю України та не повідомив органи Пенсійного фонду України про припинення трудових відносин. Як зазначає позивач, внаслідок протиправної бездіяльності Відповідача в органах Пенсійного фонду України останній перебуває на обліку як працівник ТОВ «Ліцей «Базис», а тому, позбавлений можливості влаштуватися на нове місце основної роботи, у зв`язку з чим, вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 року матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 29.10.2025р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 11.11.2025р. до судді надійшла заява позивача на виконання вимог ухвали суду від 29.10.2025р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2025р. відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін та призначено розгляд справи по суті на 02.12.2025 року, яке в подальшому було відкладено. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомляли у встановленому законом порядку. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Згідно копії наказу №6 від 10.02.2025 року позивача прийнято на посаду вчитель закладу загальної середньої освіти Код КП 2320 (по предмету «англійська мова»). Судом встановлено, що 26.09.2025р. позивач направив на адресу відповідача цінним листом з описом заяву про звільнення з посади за власним бажанням, штрих код Укрпошти 0313411316058, яка вручена представнику відповідачу 01.10.2025 року. В обґрунтування звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що позбавлений можливості влаштуватись на нове місце основної роботи, оскільки досі перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Даний факт підтверджується відомостями витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] , за якими основним місцем роботи останнього значиться Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-економічний ліцей «Базис», код ЄДРПОУ 45729829. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, N 21722/11, § 165)). Згідно зі статтями 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється (стаття 43 Конституції України). Відповідно до пункту четвертого частини першої cтатті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За вказівками частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в інші місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як свідчать матеріали справи, 26.09.2025 року позивач направив на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. В порушення зазначених вище вимог відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не вчинив юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з займаної посади, що свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За таких обставин, суд приходить до висновку про порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини першої cтатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cтаття 4 КЗпП України). За змістом частини першої ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-економічний ліцей «Базис» з 06.10.2025р., у зв`язку із звільненням [PERSON] із займаної посади вчитель закладу загальної середньої освіти, код КП 2320 (по предмету «англійська мова») за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. На підставі наведеного вище,

Outcome: approved