Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулась в суд із позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності до відповідача [PERSON] , де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача є приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Олійник Ю.М. Просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що видане 29 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Олійник Ю.М. на ім`я [PERSON] в частині об`єкту нерухомого майна 21/100 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3033025273020. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 21/100 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3033025273020, номер запису про право власності/довірчої власності: 57316650. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. [INFO] померла [PERSON] . За життя, а саме, 21.09.2018 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Мицкан Ж.І. згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати на момент смерті заповіла їй, [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , що складає 21/100 житлового будинку, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1991 року, який був посвідчений державним нотаріусом Вижницької держаної нотаріальної контори Штефюк Н.В. Зазначила, що спадщину прийняла своєчасно, у встановлений законом термін звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де 17.03.2022 року була заведена спадкова справа. Однак приватний нотаріус не видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки [PERSON] звернулась до Вижницького районного суду із позовом до неї про визнання заповіту недійсним. Відповідно до рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29.05.2024 року, яке залишене в силі постановою ВСУ від 25.12.2024 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 11.03.2025 року повторно звернулась до приватного нотаріуса, яка надала відповідь про те що у межах спадкової справи свідоцтво про право на спадщину було видано на підставі заповіту від 27 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штеф`юк Н.В., на ім`я [PERSON] , у зв`язку з чим їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 вересня 2018 року, складеним [PERSON] на її ім`я, та роз`яснено право на судовий захист. Враховуючи те, що заповіт, який був складений заповідачкою на її ім`я був складений пізніше, ніж той, що був складений на ім`я відповідачки, він не був визнаний недійсним та немає ознак нікчемності, що достовірно встановлено ВСУ. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєструвала своє право власності на нерухоме майно, на яке вона не мала права. Заяви (клопотання) учасників справи. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились. До початку розгляду справи від представника позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо заочного порядку розгляду справи. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідачки суду не надано, відзив не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. Процесуальні дії у справі. На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданого 12 жовтня 2021 року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , що складає 21/100 житлового будинку, який належав останній на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1991 року, який був посвідчений державним нотаріусом Вижницької держаної нотаріальної контори Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №970, що підтверджується його копією. За життя, а саме 21 вересня 2018 року [PERSON] залишила заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Мицкан Ж.І. відповідно до якого усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповіла [PERSON] 17 березня 2022 року на підставі позивачки [PERSON] була заведена спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи. 10 березня 2025 року позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Вижницького нотаріального округу Олійник Ю.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується копією заяви. 11.03.2025 року приватним нотаріусом Вижницького нотаріального округу Олійник Ю.М. надано відповідь №52/02-14 з даних якої вбачається, що за результатом розгляду у судовому порядку спору між спадкоємцями щодо спадкування нерухомого майна належного спадкодавцю, визнано нікчемним заповіт спадкодавця, посвідчений державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Мицкан Ж. 21.09.2018 року за реєстровим №413. Зазначене підтверджено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17.09.2024 року, справа №713/2583/22. Згідно даного рішення та згідно матеріалів спадкової справи, свідоцтво про право на спадщину було видано за іншим заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Н.В. 27 вересня 2017 року, зареєстрованого у реєстрі за №2020. У даній ситуації, видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] не може бути здійснена, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано спадкоємцю [PERSON] , є дійсним. Нотаріусом роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину та скасування державної реєстрації права власності. Судом також встановлено, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29.05.2024 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус Вижницької державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , про визнання заповіту недійсним - відмовлено, що підтверджується його копією. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29.05.2024 року змінено з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови, що підтверджується її копією. Постановою Верховного суду від 25 грудня 2024 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року скасовано і залишено в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 травня 2024 року. 29 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Олійник Ю.М. видано [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на 21/100 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №1428. 29.10.2024 року право приватної власності на 21/100 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3033025273020, номер запису про право власності/довірчої власності: 57316650. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається після смерті особи. За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1236 ЦК України, право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Так, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховного Суду України дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Визнання недійсним у даному випадку свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі якого було зареєстровано речове право, є підставою для припинення такого права та скасування його реєстрації в Державному реєстрі. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта. Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України закріплено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені судом обставини: після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить частка об`єкта нерухомого майна - 21/100 житлового будинку, що розташований за адресою: м. Вижниця Чернівецької області; між спадкоємцями виник спір щодо права на спадкування за заповітом; позивачка [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що заповіт, посвідчений на користь відповідачки [PERSON] , є недійсним, оскільки не є останнім за часом складення, а відтак не породжує правових наслідків. рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29.05.2024 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус Вижницької державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , про визнання заповіту недійсним - відмовлено. постановою Верховного суду від 25 грудня 2024 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року скасовано і залишено в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 травня 2024 року. приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Олійник Ю.М. було видано відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, який не є чинним, у зв`язку з чим таке свідоцтво не ґрунтується на вимогах закону та порушує спадкові права позивачки. Оцінюючи докази у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я відповідачки, а також для скасування державної реєстрації права власності, здійсненої на його підставі. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved