Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на частку у спільній сумісній власності на житловий будинок загальною площею 224,4 м2 і житловою площею 140,3 м2, та гараж площею 20,5 м2, які розташовані по [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 30.01.1988 року між сторонами було укладено шлюб, в якому народилося двоє дітей, що на даний час є повнолітніми. 13.09.1996 року рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області вказаний шлюб розірвано. За період перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям нажито спільне майно, а саме: житловий будинок загальною площею 224,4 м2 і житловою площею 140,3 м2, два гаражі площами 20,5 м2 і 19,1 м2, які розташовані по [ADDRESS] , право власності на яке оформлено на ім`я відповідача. Так, житловий будинок був побудований у 1996 році, а гаражі 1998, що підтверджується даними технічного паспорту. Оціночна вартість спільно нажитого майна становить 237400 грн, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості. Вважає, що їй на праві власності належить частка житлового будинку та один із двох гаражів, а саме, гараж площею 20,5 м2, оскільки інший гараж повністю закладений речами відповідача. Оскільки на даний час питання поділу, користування та розпорядження спільним сумісним майном між сторонами не вирішено, то це зумовило необхідність звернення позивачки до суду для захисту своїх прав та інтересів. Представником позивачки [PERSON] адвокатом Бульбою В.М. подано письмові пояснення, в яких додатково вказав, що позивачка неодноразово вживала заходів, щодо добровільного врегулювання спору такі дії вчинялися і під час слухання справи у суді, однак це було безуспішно. Ще в листопаді 2021 року відповідач пообіцяв їй повернутися із закордону, де він перебував та здійснити поділ спільно набутого майна. Проте свою обіцянку він не виконав, приховав від неї факт реєстрації без її згоди на себе як власника житлового будинку по [ADDRESS] та інших об`єктів нерухомості. Про порушення свого права позивачка дізналася лише в листопаді 2024 року, після чого і звернулася до суду за захистом своїх прав. Відтак, вважає, що останньою не пропущено строк позовної давності, який також зупинявся у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби та на період дії воєнного стану в Україні. Представник позивачки [PERSON] адвокат Бульба В.М. в судовому засіданні підтримав заявлені нею позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, яку просив задоволити в повному обсязі. щодо ухвалення заочного рішення не заперечив (а.с. 50). Додатково вказавши, що позивачка весь час зареєстрована у спільному будинковолодінні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав (а.с. 139,177). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони в справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.1988 року, що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с. 12). Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 13.09.1996 року у справі № 2-58 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 30.01.1988 року розірвано. Рішення набрало законної сили 24.09.1996 року ( а.с. 11). Довідка Болехівського відділу РАГС від 22.09.2003 № 42/3-29 та світлокопія свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] свідчать, що позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що 23 вересня 2003 року складено відповідний актовий запис № 47 (а.с. 13-14). Рішенням Болехівської міської ради народних депутатів № 95 від 09.03.1989 [PERSON] надано в безстрокове користування земельну ділянку в [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та 11.05.1989 укладено з відповідачем договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності (а.с. 171-172). Також було виготовлено будівельний паспорт земельної ділянки, що виділена [PERSON] в [ADDRESS] , що затверджений рішенням виконкому Долинської районної ради народних депутатів від 12.09.1989 (а.с. 164-170). Копіями технічних паспортів від 28.05.2010 року та від 20.09.2024 року, витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації стверджується, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] , складається з: житлового будинку загальною площею 224,4 м2 та житловою площею 140,3 м2 (літера А), літньої кухні площею 38,3 м2 (літера Б), гаража площею 20,5 м2 (літера В), гаража площею 19,1 м2 (літера Г), стайні площею 35,7 м2 (літера Д), вбиральні площею 1,7 м2 (літера Е); роком побудови житлового будинку вказано 1996 рік, а гаражів 1998 (а.с. 18-33, 126-132, 155-159). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 388846797 від 30.07.2024 право власності на житловий будинок загальною площею 224,4 м2 , житловою площею 140,3 м2 та два гаражі площею 20,5 м2 і 19,1 м2, які розташовані по [ADDRESS] зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] , дата державної реєстрації 24.12.2024 року, розмір частки 1/1 (а.с. 15-16). Висновок про вартість об`єкта оцінки від 07.10.2024 року свідчить, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , становить 914620,00 грн (а.с. 17). Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України, відповідно до вимог якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 2 ст. 372 ЦК України теж визначає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі No 372/504/17 (провадження No 14-325цс18). Також Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року у справі No 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 року у справі 359/441/20, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Системне тлумачення ст.ст. 61, 63, 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Даючи оцінку витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно згідно якого в 2019 році [PERSON] зареєстрував право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Суд звертає увагу, що в техпаспорті від 20.09.2024 року на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , який виготовлений на замовлення відповідача [PERSON] , останній вказав спеціалістам з інвентаризації, що будинок збудований до 1996 року. Також суд наголошує, що державна реєстрація не є способом набуття права власності - це лише засіб підтвердження факту набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , хоч і зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] після розірвання шлюбу, проте, побудований сторонами за час перебування в шлюбі, а саме завершено будівництво в 1996 році. Суд, враховуючи не спростовану сторонами презумпцію рівності часток подружжя при розподілі спільного майна подружжя, та

Outcome: dismissed