Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: Позивач звернувся до суду з вказаним позов, в якому зазначає, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 березня 2019 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з батьком. Відповідачка байдужа до своєї дочки. Вона фактично самоусунулася від виховання, не приймає жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дочки. Просить позбавити відповідачку батьківських прав стосовно дочки. Процесуальні дії у справі. 30 квітня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 01 травня 2025 року отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 01 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху. 20 травня 2025 року недоліки усунуто. 21 травня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Витребувано докази. 19 червня 2025 року надійшли витребувані докази. 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 10 вересня 2025 року залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце рогляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, підтвердила всі обставини, які викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Зазначила, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків стосовно дочки [PERSON] , [INFO] , участі в житті дитини не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів. Позивач проходить службу в Збройних Силах України. Дочка мешкала з матір`ю позивача [PERSON] , яка в серпні 2025 року померла. З вересня 2025 року дитина проживає разом із тіткою [PERSON] . Порядок виклику відповідача до суду, передбачений ЦПК України, дотримано, однак у судове засідання вона не з`явилася, про причини неявки не повідомила, правом на подання відзиву на позов не скористалася, будь-яких заяв, клопотань від неї не надходило. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Щукіна А.О. в судовому засіданні підтримала позицію, викладену у висновку органу опіки про доцільність побавлення відповідача батьківських прав. Представник третьої особи Міністерства оборони України Застеба А.В. в судове засідання не з`явилася, надала письмові пояснення, де просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач є особою мобілізаційного віку. Рішення суду про позбавлення батьківських прав буде підставою для відстрочки від проходження військової служби. Вважає, що метою даного позову є створення штучних умов для звільнення [PERSON] від виконання військового обов`язку (відстрочка від мобілізації), а не дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини, вихованням та піклуванням про яку мають займатись саме батьки. Зазначає, що відсутністі підстави для застосовування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунусь від виконаннясвоїх обов`язків з виховання дитини. Свідок [PERSON] надала суду показання, відповідно до яких вона є рідною сестрою позивача. Відповідач [PERSON] є дружиною її брата, між якими за час спільного життя постійно відбувались сварки з приводу вживання нею алкоголю. Останній раз вона бачила [PERSON] у 2017 році та з цього часу вона не цікавилась дитиною. Через знайомих вона дізналась, що у 2022 році відповідач приїзджала до м. Кривого Рогу, забрала старших дітей та поїхала до м. Львова. Весною 2025 року її брата було мобілізовано та [PERSON] мешкала з бабусею. Дитина зателефонувала матері та повідомила, шо батько служить, на що відповідач відповіла, що не може забрати її до себе, оскільки не має можливості і коштів. Оскільки бабуся дитини померла, [PERSON] мешкає разом з нею, мати участі в житті дитини не приймає. Позивач ніколи не перешкоджав відповідачці в спілкуванні з дитиною. Відповідач телефонує дитині в стані алкогольного сп`яніння один раз на три-чотири місяці, останній раз спілкувались весною 2025 року. У порядку ч. 2 ст. 171 СК України, в присутності педагога [PERSON] , судом вислухана думка щодо позбавлення відповідачки батьківських прав неповнолітньої дочки сторін - [PERSON] , яка пояснила, що проживає з тіткою [PERSON] , її батько перебуває на військовій службі. З матір`ю [PERSON] вона не проживає з шести років, спілкувалась з нею останній раз у серпні 2025 року. Матір нею майже не цікавиться, вона не відчуває її підтримку. Усі питання допомагає вирішувати тітка. Батько ніколи не забороняв їй спілкуватись з матір`ю. У 2022 році батько знайшов номер телефону матері і вони почали з нею більше спілкуватись. Мати їй повідомила, що не може її забрати до себе, оскільки не має можливості. Також додала, що мати забрала старших сестер та поїхала до м. Львова. Фактичні обставини, встановлені судом. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини її доходу, щомісячно і до повноліття дитини та 23 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження за №58983211 з приводу примусового виконання вказаного судового рішення. Позивач є власником квартири [ADDRESS] та за вказаною адресою він з дочкою має зареєстроване місце проживання. Відповідач з 05 червня 2023 року знята з реєстрації за цією адресою на підставі заяви власника. Згідно з Актом від 13 липня 2023 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та фактично мешкають [PERSON] разом дочкою [PERSON] , 2011 року народження. Мати дитини - [PERSON] з 2018 року по даний час за цією адресою не проживає. Вихованням дочки батько займається самостійно. [PERSON] навчається в Криворізькому ліцеї №115 КМР. Згідно з характеристикою навчального закладу дівчинка відповідає віковим нормам, має навчальні досягнення середнього рівня, потребує постійного контролю, поводиться чемно. Дитина виховується у неповній родині. За навчанням та вихованням дитини здійснює контроль батько. Згідно з рішенням виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради від 18 червня 2025 року №231 визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дочки - [PERSON] , 2011 року народження. Рішення мотивовано тим, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, а саме: не займається її вихованням та утриманням, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її життям та здоров`ям, не проявляє до неї батьківського піклування та турботи. [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та протягом тривалого часу не приймає участі в житті своєї дитини. Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають правовідносини з приводу наслідків невиконання батьківських обов`язків. Норми права, які застосовує суд. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 зазначеної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статті 11 цього Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько дитини можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (Постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19). Декларацією прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з батьками. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Висновок суду. На підставі аналізу вищезазначених норм суд дійшов висновку, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вирішуючи позовні вимоги суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувалася до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, або жорстоке поводження з дитиною, веде аморальний спосіб життя, що негативно впливає на інтереси дитини. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено й судом не встановлено. Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Надаючи оцінку викладеному в рішенні виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради від 18 червня 2025 року №231 висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що він складений без належного з`ясування всіх обставин, зокрема наявності між сторонами конфлікту, відсутності застосованих заходів щодо розв`язання спору в позасудовому порядку. Такий висновок не містить підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, а отже, є необґрунтованим. Щодо не врахування думки дитини, суд окремо зазначає, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (Постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 29 січня 2025 року у справі № 707/3423/23). Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] висловлює негативне ставлення до участі матері у її житті, пов`язуючи це з відсутністю налагодженого зв`язку, недостатнім інтересом з боку матері та обмеженою участю у питаннях виховання. Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку. Наявність у дитини образи на матір, відповідно, негативного ставлення до неї, не свідчить про те, що вона усвідомлює наслідки позбавлення її батьківських прав та свідомо бажає розірвати з нею сімейні стосунки. Така ж позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 та від 29 січня 2025 року у справі № 707/3423/23. Тому думка дитини не є абсолютною та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав на теперішній час не відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, оскільки підстави для вжиття такого крайнього заходу не підкріплені достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини; безспірні докази винної поведінки відповідача та її свідоме, остаточне самоусунення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Мотиви для позбавлення батьківських прав не є достатніми. Отже, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дочки, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону, тому суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи даний спір, суд бачить необхідність застосувати до відповідача заходи реагування, попередивши [PERSON] про необхідність зміни ставлення до своєї дочки, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed