Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

02.07.2021 до суду звернувся [PERSON] із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України компенсацію моральної шкоди у розмірі 186 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позовних вимог посилався на те, що його було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (крадіжка), вироком суду було засуджено до покарання у виді 4 місяців арешту, проте у подальшому такий вирок було скасовано судом апеляційної інстанції, а провадження у справі закрито за відсутності доказів його винуватості і таке рішення було підтримано Верховним Судом. З посиланням на відповідні норми Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказував, що йому належить до відшкодування моральна шкода у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць такого переслідування, що становить 186 000,00 грн. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2025 дана справа передана у провадження судді Котормус Т.І. Ухвалою судді від 10.02.2025 відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче засідання. 28.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 28.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Національної поліції у Львівській області у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 28.07.2025 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог де позивач просить суд стягнути на його користь 248 000,00 грн. Ухвалою суду від 20.10.2025 заяву про збільшення позовних вимог повернуто позивачу, закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні прокурор Клак Ю.Г. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на те, що позивач [PERSON] і без даного кримінального провадження перебував під вартою починаючи з 18.05.2018 в межах іншого кримінального провадження, а тому йому не завдано моральної шкоди наявністю цього кримінального провадження. Крім того, прокурор наголосив, що [PERSON] на досудовому розслідуванні визнавав свою вину у вчиненому та зізнався, а тому має місце самообмова, яка позбавляє його права на відшкодування шкоди. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не прибули, однак на адресу суду надійшла заява від представника позивача, де він просить суд розглядати справу без участі позивача та його представника. Представник ГУНП у Львівській області Гій А.А. також надіслала суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. З огляду на такі позиції учасників процесу, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що [PERSON] 16.01.2018 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, в межах досудового розслідування №12017140220000792 від 30.12.2017 (том 1, а.с. 6). [PERSON] підозрювався у тому, що в ніч на 29.12.2017 він за попередньою змовою із [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на господарстві [PERSON] , що по [ADDRESS] , шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку 5 металевих труб довжиною 1,5 метри та 1 металеву трубу довжиною 2 метри, чим завдав матеріальних збитків на суму 1 748,00 грн. Такі труби помістив у автомобіль «ВАЗ 2103» належний [PERSON] , а згодом продав у смт. Новий Яричів [PERSON] . Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19.02.2020 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 4 місяців арешту (том 1, а.с. 9-12). Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.09.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19.02.2020 скасовано, а кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (том 1, а.с. 13-14). Постановою Верховного Суду від 06.04.2021 ухвалу Львівського апеляційного суду від 22.09.2020 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (том 1, а.с. 15-18). Згідно зі статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. А частина 7 цієї статті передбачає, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, яким є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у статті 2 визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У межах даної справи беззаперечно встановлено, що [PERSON] підозрювався, а згодом обвинувачувався і був засуджений за вчинення злочину, проте у суді апеляційної інстанції провадження відносно нього було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Тому, за загальним правилом визначеним національним законодавством України, [PERSON] має право на відшкодування завданої йому шкоди діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду. Разом з тим, законодавством України визначено виняток із цього загального правила у частині 4 статті 1176 ЦК України та передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. З протоколу допиту [PERSON] від 08.02.2018 видно, що він перебуваючи вже у статусі підозрюваного, на стадії досудового розслідування свою вину за пред`явленою підозрою визнав повністю та щиро розкаявся, надав пояснення, які повністю співпадають із пред`явленою йому підозрою та обставинами, які згодом встановив суд першої інстанції. Зокрема, [PERSON] повідомив, що він 28.12.2017 спільно з гр. [PERSON] , будучи в стані алкогольного сп`яніння викрав з господарства у с. Старий Яричів металеві труби, які помістив у належний йому автомобіль ВАЗ, а згодом реалізував (том 1, а.с. 74). Верховний Суд у постанові 22.10.2025 по справі № 447/117/24 пояснив, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи. У даній справі судом встановлено, що [PERSON] на стадії досудового розслідування, будучи підозрюваним, надав показання про вчинення ним інкримінованих дій, які згодом не були доведені у суді, а тому має місце його самообмова, тобто покази, які він згодом сам спростовував та які не знайшли свого підтвердження у суді. Така самообмова була добровільною, зафіксованою у відповідному протоколі допиту підозрюваного, а доказів застосування до підозрюваного будь-якого насильства, погроз чи інших незаконних заходів матеріали справи не містять. Тому, суд вважає, що у [PERSON] відсутнє право на відшкодування завданої йому шкоди, оскільки настанню такої шкоди сприяли дії самого [PERSON] і полягали такі у його самообмові, що як наслідок призвело до його незаконного кримінального переслідування. На підставі викладеного, позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі і у задоволенні таких необхідно відмовити.

Outcome: dismissed