Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-29 00:00:00

У вересні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі-ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до до [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. 08.05.2008р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено кредитний договір №11341237000 (далі Договір), за яким банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 62 500,00 доларів США під 13,5% річних. Строк повернення кредиту 08 травня 2018 року. Відповідно до положень зазначеного Договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки.Виконання зобов`язань позичальника за Договором забезпечується іпотекою нерухомого майна. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 27 грудня 2011 р. по справі № 2-194/11 стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11341237000 від 08.05.2008р. в розмірі 571 563 грн. 72 коп., судовий збір у розмірі 1700 грн., витрати та інформаційно технічне забезпечення у розмірі 120 грн. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 1, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення. Також, на підставі цього Договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за певною кількістю договорів іпотеки, до складу яких увійшов і кредитний договір укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» № 11341237000 від 08.05.2008 року та іпотечний договір, укладений на забезпечення виконання кредитного договору. На сьогоднішній день відповідачем рішення Суду не виконано, заборгованість за основною сумою становить 573 283,72 грн., що підтверджується розрахунком суми боргу та Довідкою про наявність непогашеної заборгованості. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з [PERSON] на користь: ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість у сумі 362 247,92 грн., з яких: сума 3 % річних, в розмірі: 84 249,15 грн., сума нарахованих інфляційних втрат, в розмірі: 277 998,78 грн., суму сплаченого судового збору, в розмірі: 4346,98 грн. Ухвалою судді від 03.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. У позовній заяві просить суд у разі неявки в судове засідання представника ТОВ Кей Колект, розглядати справу без участі представника за наявними в матеріалах справи доказами. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Ухвалою суду від 25.12.2025 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору. Ухвалою суду від 25.12.2025 року відмовлено у задоволені заяви [PERSON] про залишення позову без розгляду. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що рішення суду від 27 грудня 2011 р. на яке позивач посилається, як на преюдиційне скасовано судом апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовлено. Після цього протягом 14 років до нього з позовом про стягнення заборгованості відповідач не звертався, відповідно вказане рішення і не перебувало на виконанні, розмір заборгованості не доведено позивачем. Крім того, зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази набуття права вимоги відповідачем за договором факторингу. Окрім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності. 25.12.2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням складності справи ухвалив відкласти ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення 30.11.2025 року о 10:00 годині. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 12 ЦПК України). Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 08.05.2008р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено кредитний договір №11341237000 (далі Договір), за яким банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 62 500,00 доларів США під 13,5% річних. Строк повернення кредиту 08 травня 2018 року. Відповідно до положень зазначеного Договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки. Виконання зобов`язань позичальника за Договором забезпечується іпотекою нерухомого майна. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 грудня 2011 р. по справі № 2-194/11 стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11341237000 від 08.05.2008р. в розмірі 571 563 грн. 72 коп., судовий збір у розмірі 1700 грн., витрати та інформаційно технічне забезпечення у розмірі 120 грн. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.( https://www.reyestr.court.gov.ua/Review/44559263) Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року (справа № 22ц-3698/12) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 грудня 2011 р. по справі № 2-194/11 в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11341237000 від 08.05.2008р. в розмірі 571 563 грн. 72 коп., судовий збір у розмірі 1700 грн., витрати та інформаційно технічне забезпечення у розмірі 120 грн. скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення про залишення позову ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] без задоволення. В іншій частині рішення залишено без змін. Підставою відмови у задоволенні позову згідно змісту судового рішення судом апеляційної інстанції встановлено, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» уклало з ТОВ «Кей-Колект» Договір факторингу № 1 про відступлення права вимоги. Таким чином, після здійснення відступлення прав вимоги ПАТ «Укрсиббанк» не має права вимагати сплати боржником будь-яких сум за первинним договором №11341237000 від 08.05.2008 року. Права вимоги перейшли до ТОВ «Кей-Колект» . З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що у серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» про визнання договору факторингу недійсним, визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним, в якому просив суд визнати недійсним з 12.12.2011 року договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між банком та ТОВ «Кей-Колект», визнати договір іпотеки № 11391348000/3 від 08.09.2008 року, та договір іпотеки № № 11341237000/з від 08.05.2008 року недійсними з 12.12.2011 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13.10.2025 р. по справі № 335/8234/15-ц 2/335/2002/2015 позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» про визнання договору факторингу недійсним, визнання договорів іпотеки недійсними, залишено без задоволення. (https://www.reyestr.court.gov.ua/Review/52283811). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року залишено без змін. ( https://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54201665) Перевіркою відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень судом не встановлено наявність судових рішень про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №11341237000 від 08.05.2008р. Попри це, звертаючись до суду із позовом ТОВ «Кей-Колект» посилається на наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, фактично на рішення суду, яке не набрало законної сили і яке скасовано, і з підстав визначених ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначає заборгованість [PERSON] за кредитним договором у розмірі 573283,72 грн.(571563,72 грн., тобто сума боргу стягнута рішенням суду, яке скасовано +судовий збір 1820 грн.), просить про стягнення в порядку ст.625 ЦПК України стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму, яка стягнута рішенням суду, яке скасовано. Предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних ті інфляційних втрат, нарахованих боржнику [PERSON] за період з 02.04.2017 по 23.02.2023 за невиконання грошового зобов`язання боржником. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Верховного Суду (від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що правовий аналіз положень статей 526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625ЦК України за весь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно з ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, вони повинні надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази. Судом встановлено, що судове рішення про стягнення заборгованості за вказаним договором скасовано, а тому підстави позову визначені позивачем для стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суду боргу встановлену судовим рішенням про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, є недоведеними, заборгованість відповідача перед позивачем і її розмір не є встановленим, а відтак, підлягає відповідно до ст.81 ЦПК України доказуванню. В даному випадку, на підтвердження суми заборгованості на підставі статті 625ЦК Українипозивач надає рішення суду 27 грудня 2011 р. по справі № 2-194/11(яке скасовано), довідку від 04.09.2025 року, розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу 573283,72 грн.за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 року. Однак, наданий позивачем розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних не є належним та допустимим доказом, оскільки він не підписаний посадовими особами позивача, які мають право підписувати такі документи. Зазначений розрахунок не містить навіть імені та посади особи, яка його склала. Крім того, в даному розрахунку, інфляційні втрати та 3% обраховуються, виходячи із суми боргу в розмірі 573283,72 грн., визначеної за рішенням суду, яке скасовано, починаючи з 02.04.2017 по 23.02.2022 року, тобто нарахування 3 % річних та інфляційних втрат починається з 02.04.2017, що виходить за межі трирічного строку позовної давності для даних вимог, оскільки позивач звернувся до суду лише 05.09.2025 року Також позивачем надана довідка-розрахунок після відступлення прав вимоги станом на 16.07.2025 року та довідка про наявність непогашеної заборгованості за рішенням суду, які не не є належними доказами і достовірними доказами в контексті підстав заявленого позову та визначення суми заборгованості за рішенням суду, яке скасовано, на яке посилається позивач, як на обставини, що мають преюдиційне значення. Будь-яких інших належних доказів (виписок з рахунку або інших платіжних документів, тощо) щодо визначення суми заборгованості та наявності такої заборгованості позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, ч.7 ст.81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог щодо стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат, оскільки належних доказів розміру заборгованості за кредитним договором не надано, а факт укладення відповідачем договору кредиту сам по собі не є достатньою підставою для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у зазначеному позивачем розмірі, окрім того підставою нарахування боргу є рішення суду, яке скасовано, інших судових рішень позивачем не надано, а відтак суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності у судовому засіданні, то суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову ТОВ «Кей -Колект» через його необґрунтованість, позовна давність не застосовується.

Outcome: dismissed