Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

Представник позивача 22 січня 2025 року звернулася до суду із вказаним позовом в якому зазначила, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина за законом на належний йому житловий будинок в [ADDRESS] . Позивач, який був зареєстрований та проживав спільно зі спадкодавцем на момент смерті є таким, що прийняв спадщину. З метою оформлення спадщини 12 листопада 2024 року позивач звернувся із відповідною заявою до нотаріуса. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок нотаріус відмовив, оскільки він належав до колгоспного двору та частки власності у колгоспному дворі не визначені. Представник вказує, що дійсно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] належав до типу двору колгоспного і станом на 01 січня 1990 року в ньому були зареєстровані та проживали: голова колгоспного двору [PERSON] його син [PERSON] . Тому представник просить визнати за позивачем право власності на спадкове майно. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, остання подала заяву про розгляд справи в їхній відсутності позовні вимоги з вказаних підстав підтримала. Представник відповідача в судове засіданні також не з`явився, подала письмову заяву про визнання позову, розгляд справи просить проводити у відсутності представника селищної ради. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , належав на праві власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , членом колгоспного двору був також його син [PERSON] , що підтверджується довідкою Отинійської селищної ради від 18 грудня 2024 року № 619 (а.с. 18). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Після його смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки заповітів він не складав, яку прийняв позивач оскільки, постійно проживав на час смерті спадкодавця разом із ним, що підтверджується довідкою Отинійської селищної ради (а.с. 18). Також спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дочка [PERSON] , що підтверджується виданим їй свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 31). З мето отримання свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] звернувся із відповідною заявою до державного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Мануляк І.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до п. 4.18 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус витребувала подати правовстановлюючий документ на будинок. Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 листопада 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що спірний будинок належить до категорії колгоспного двору і частки співвласників у ньому не визначені. Спірне нерухоме майно колишнього колгоспного двору збереглося і на даний час, що стверджується виготовленим 03 квітня 2024 року ОКП «Коломийським МБТІ» технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами та випискою з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» за № 79578 від 06 березня 2024 року. Згідно вказаних документів за адресою [ADDRESS] знаходиться житловий будинок «А» загальною площею 37,6 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, господарські споруди стайня «Б», стодола «В», сарай «Г», комора «Д», вбиральня «Е», криниця №1, огорожа №2-3 (а.с. 12, 13-16). Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , як головою колгоспного двору (а.с. 12). Згідно з положеннями п. 11 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Таким чином, станом на 01.07.1990 року членами колгоспного двору були: голова двору [PERSON] та член двору - син [PERSON] . Кожному з них належала рівна частка в майні колгоспного двору, тобто 1/2 частка. Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Таким чином, станом на 01.07.1990 року членами колгоспного двору були: голова двору [PERSON] та член двору - син [PERSON] . Кожному з них належала рівна частка в майні колгоспного двору, тобто 1/2 частка. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК УРСР). Згідно копії спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , спадкоємцями на спадкове майно померлого є його діти [PERSON] та [PERSON] їхні частки у спадковому майні після смерті батька є рівними. [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується довідкою Переріслянської сільської ради від 30 квітня 2025 року (а.с. 67, 68). Спадкоємицею [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка на час розгляду справи спадщину не прийняла. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач успадкував 1/2 частку свого батька - голови колгоспного двору [PERSON] після його смерті, яка становить 1/4 частки власності колгоспного двору, внаслідок чого, з врахуванням його власності частки, він став власником 3/4 часток у власності майна колгоспного двору. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення і за позивачем слід визнати 3/4 частки спірного будинковолодіння. Судові витрати покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial