Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про зміну умов шлюбного договору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.03.2021 року було відкрито провадження у справі. В подальшому уточнював свої позовні вимоги і остаточно просив суд: Змінити умови шлюбного договору, укладеного 24 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. (номер в реєстрі 740), перевести валюту виконання зобов`язання по сплаті аліментів з валюти долар США у національну валюту гривню, виклавши п. 4.1. ч. 4 «Додаткові умови» шлюбного договору у наступній редакції: «Забезпечити утримання спільної дитини в сумі 115 100 (сто п`ятнадцять тисяч сто) гривень на один календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами в сумі 9591 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 66 копійок до досягнення дитиною 23 років. Зазначені кошти передаються Стороні 2. На першу вимогу Сторони 1, Сторона 2 надає звіт, щодо використання отриманих коштів з наданням підтверджуючих документів». 2. Визнати пункт 4.1.3. Шлюбного договору, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 24 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. (номер в реєстрі 740) - недійсним. 3. Визнати переплату по утриманню дитини (сплаті аліментів) на користь [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] : за 2018 рік у сумі 36 997 грн.; за 2019 рік у сумі 171 683 грн.; за 2020 рік у сумі 141 033 грн.; за 2023 рік у сумі 5 000 грн. Всього у сумі 354 713 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 24 квітня 2014 року, підписуючи шлюбний договір, [PERSON] , не звертаючи увагу на правову природу та правові наслідки п. 4.1.3, шлюбного договору, підписав договір із фіктивним пунктом шлюбного договору, а саме п. 4.1.3. Усвідомлюючи, що ніколи не залишить [PERSON] та доньку [PERSON] без місця проживання, та усвідомлюючи, що оренда сама по собі не є для нього цікавою, він фактично вчинив фіктивний правочин, погоджуючись включити до шлюбного договору п. 4.1.3. Цей пункт було підписано без наміру створення правових наслідків, які були обумовлені цим пунктом. Окрім того, відповідно до даних Національного Банку України (довідка № 61-0037/17992 від 03 березня 2021 року) на момент підписання шлюбного договору (24 квітня 2014 року), курс долару США по відношенню до гривні становив 11,51 гривень за один доллар США. Щомісячний платіж по утриманню на дитину (аліменти) відповідно до умов Шлюбного договору на момент укладення договору становив 9 483 грн. Відповідно до п.4.1 Шлюбного договору [PERSON] зобовязався забезпечити утримання кожної спільної дитини в сумі не менше еквіваленту 10 000 доларів США на календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами, за курсом, встановленим НБУ до досягнення нею 23 років. Зазначені кошти передаються Стороні 2. На першу вимогу Сторона 2 надає звіт, щодо використання отриманих коштів з наданням підтверджуючих документів. Із змісту договору вбачається, що сторони при укладенні Договору розуміли, що щорічна сума до сплати на виконання зобов`язання по утриманню дитини (аліменти) складає 113 796 грн. І саме таку суму сторони погодили як належне виконання умов Шлюбного договору. Крім того, на утриманні [PERSON] на сьогодні знаходиться четверо дітей та батьки похилого віку, які є непрацездатними.- [PERSON] , [INFO] ;- [PERSON] , [INFO] ;- [PERSON] , [INFO] :- [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (84 роки):- [PERSON] , [INFO] (87 років). Стан здоров`я [PERSON] також значно погіршився, що підтверджується випискою № 2.62 від 10 лютого 2021 року Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», на сьогодні є проблеми з серцем. Відповідачка за основним позовом [PERSON] 25.08.2021 року звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за шлюбним договором. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01.07.2021 року вона була прийнята судом до спільного провадження. В подальшому свої зустрічні позовні вимоги уточнювала, відмовилася від частини позовних вимог і остаточно просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по аліментам на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , відповідно до п.4.1 шлюбоного договору станом на 01.10.2023 року в розмірі 892 557грн.77 к., три відстки річних станом на 01.10.2023 року в сумі 71453 грн. 47 к.. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка за зустрічним позовом посилалася на те, що відповідач не виконує умови п.4.1 Шлюбного договору, відповідно до якого [PERSON] зобовязався забезпечити утримання кожної спільної дитини в сумі не менше еквіваленту 10 000 доларів США на календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами, за курсом, встановленим НБУ до досягнення нею 23 років. Зазначені кошти передаються Стороні 2. В односторонньому порядку став сплачувати кошти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в значно меншому розмірі, в результаті чого утворилася заборгованість станом на 01.10.2023 року в розмірі 892 557грн.77 к. Крім того, відповідно до ст.625 ЦК України за несвооєчасну сплату грошових коштів слід стягнути три відсотки річних станом на 01.10.2023 року в сумі 71453 грн. 47 к.. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 04.07.2023 року вказана цивільна справа була прийнята суддею Саркісян О.А. До свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.11.2024 року по справі було закрито підготовче судоове засідання та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом підтримала свої позовні вимоги, проти зустрічних позовних вимог заперечувала. Представник відповідачки за основним позовом заперечувала проти основних позовних вимог, свої позовні вимоги підтримала. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши всі докази в їх сукупності приходить до наступноого висновку. 24 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. (номер в реєстрі 740). Відповідно до п.4.1 частини 4 «Додаткові умови» шлюбного договору, «у випадку розірвання шлюбного договору, спільні діти, будуть проживати зі Стороною 2 ( [PERSON] ). У цьому випадку, Сторона 1 ( [PERSON] ) бере на себе зобов`язання: забезпечити утримання кожної спільної дитини в сумі не менше еквіваленту 10 000 доларів США на календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами, за курсом, встановленим НБУ до досягнення нею 23 років. Зазначені кошти передаються Стороні 2. На першу вимогу Сторона 2 надає звіт, щодо використання отриманих коштів з наданням підтверджуючих документів; y випадку знаходження Сторони 2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, Сторона 1 сплачує Стороні 2 утримання суму еквіваленту 10 000 доларів США на календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами за курсом встановленим НБУ. Відповідно до п. 4.1.3 частини 4 «Додаткові умови» шлюбного договору, «у випадку розірвання шлюбу з ініціативи Сторони 1, Сторона 1 бере на себе зобов`язання взяти в оренду для проживання Сторони 2 квартиру». 25 квітня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 395 та відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції видано свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER] . Спільна дитина сторін [PERSON] народилася [INFO] , про що видано свідоцтво серія [NUMBER] від 08 жовтня 2010 року Черкасько Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області. Шлюб між сторонами було розірвано за позовом [PERSON] , про що 29 червня 2016 року ухвалено заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області. Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч.2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю ( договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 93 Сімейного кодексу України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Оскільки шлюбний договір передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України. Зміст зазначеного шлюбного договору свідчить про те, що сторони при укладанні шлюбного договору попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного. До реєстрації шлюбу [PERSON] мав можливість висловити своє занепокоєння щодо його умов, змінити умови договору або відмовитись від реєстрації шлюбу. Відповідно до ст.100 СК України одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається. 2. Шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується. 3. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: - в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; - зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; - виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; -із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. [PERSON] не доведена наявність зазначених умов, а також, наскільки змінились обставини порівняно з тими, які існували на час укладання шлюбного договору. Укладаючи шлюбний договір та визначаючи утримання кожної спільної дитини в сумі не менше еквіваленту 10 000 доларів США на календарний рік, сплачуючи рівномірними щомісячними платежами, за курсом, встановленим НБУ до досягнення нею 23 років, [PERSON] брав на себе певні ризики на випадок зміни курса долара США та в момент укладання договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане. А підписуючи вказаний договір, він надавав згоду саме на такі його умови. На підтвердження вказаного висновку свідчить також той факт, що курс долара США по відношенню до гривні в Україні не був стабільним на протязі всього часу, як до моменту укладення шлюбного договору так і під час тривалого часу виконання [PERSON] його умов, а також те, що [PERSON] , будучи підприємцем обізнаний про ризики, пов`язані зі зміною курсу іноземної валюти. Окрім того, на особливу увагу заслуговує той факт, що [PERSON] у шлюбному договорі брав на себе такі зобов`язання по утриманню не однієї, а кожної спільної дитини, тобто розраховував та свою спроможність утримувати не одну, а кожну спільну дитину з відповідачкою. Тобто, [PERSON] в момент укладення шлюбного договору не міг не допускати, що в нього можуть народитися ще діти, яких він повинен утримувати, а також достеменно знав, що батьки з віком не молодіють і будуть потребувати його допомоги. Також суд проаналізував наявні в матеріалах справи письмові документи на підтвердження матеріального стану [PERSON] , і це не тільки довідки про отримані ним доходи, але й наявність у нього у власності нерухомого майна, і прийшов до висновку, що виконання умови взятого на себе шлюбного договру в частині утримання дитини не поставиить його в вкрай невигідне становище, а даних щодо його доходу на час укладання шлюбного договору, як змінився його майновий стан з моменту укладання шлюбного договору до вирішення спору судом [PERSON] не надав. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідачка [PERSON] заперечувала проти фіктивності вказаного пункту шлюбного договору. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. [PERSON] позовних вимог в цій частині позовних вимог також не довів. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щомісяця, на виконання умов шлюбного договору, [PERSON] сплачував утримання на дитину (аліменти) [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі, еквивалетному 833, 33 долара США до моменту, коли в односторонньому порядку став сплачувати значно менші суми. Таким чином, за шлюбним договором станом на подачу уточненої зустрічної позовної заяви 01.10.2023 року утворилася заборгованість в розмірі 618 206 грн.15 к. При розрахунку заборгованості суд погоджується з розрахунком, зробленим позивачкою [PERSON] в уточненій зустрічній позовній заяві і не спростованому [PERSON] , однак зазначає, що позивачкою за зустрічним позовом при розрахунку 892 557 грн. 77 к. не були ивраховані суми, які [PERSON] сплатив за цей період часу, а тому з урахуванням сплачених сум заборгованість склала 618 206 грн.15 к. Щодо трьох відсотків річних, то суд вважає, що вказані вимоги [PERSON] грунтуються на вимогах ст.625 ЦК України, однак в своїх розрахунках позивачка за зустрічним позовом допустилася помилки, рахуючи три відсотки річних на всю суму заборгованості за весь період часу затримки, в той час, коли суми аліментів згідно шлюбного договору повинні були сплачуватися щомісячно, а тому алгоритм розрахунку повинен бути наступний- 23074 грн. ( заборгованість за серпень 2020 року) х (1096)кількість днів прострочки станом на 01.10.2023 року х 3 відсотка річних = 2 078,17грн. І так далі, де кількість днів прострочки зменшується. Виходячи з викладеного, та враховуючи часткову щомісячну оплату [PERSON] сум на утримання дитини, три відсотки річних за весь період затримки станом на 01.10.2023 року складає 18056 грн. 84 к. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обгрунтовані, не доведені , а тому відмовляє в їх задоволенні, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задовольняє частково. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою. Дана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, суду надано 1) договір про надання правничої допомоги; 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку; 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт - акти наданих послуг. На підтвердження витрат на правову допомогу був наданий договір від 13.06.2021 року про надання [PERSON] правової допомоги Адвокатським бюро «Абдуллаєвої-Мартіросян», акти надання послуг, квитанція про сплату гонорару в сумі 40000 грн ( т.1 а.с.157-162). Відповідачем за зустрічним позовом до суду не було подане клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, він не доводив не співмірності цих витрат, суд позбавлений можливості самостійно доводить співмірність цих витрат. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн, які підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6362 грн. 63 к. На підставі викладеного і

Outcome: partial