Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника. [PERSON] звернувся до Садгірського районного суду м. Чернівці із заявою про встановлення факту смерті громадянки України, [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Тележиха, Алтайський край, росія, що мав місце [INFO] у місті Маріуполь, Донецька область, Україна, у віці 84 років. Зазначає, що [PERSON] є його матір`ю та остання померла [INFO] у віці 84 років від атеросклеротичної хвороби серця, у місті Маріуполь, Донецька область, Україна. Не має жодних офіційних документів, окрім фотографії свідоцтва про смерть матері, оскільки документи, що підтверджують смерть видані на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження (на тимчасово окупованій території). Заявник вказує, що встановлення факту смерті матері має для нього юридичне значення, оскільки надає право для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами та отримання Свідоцтва про смерть встановленого зразку. Також в подальшому бажає оформити спадщину після смерті матері. З посиланням на відповідні норми просить суд задовольнити заяву. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Така заява надійшла до суду 16.12.2025 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16.12.2025 передана на розгляд головуючого-судді Асташева С.А. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 16.12.2025 відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] та призначено до судового розгляду на 05 січня 2026 року, про що повідомлено сторони у справі. 18.12.2025 заявник [PERSON] скерував до суду заяву у якій просив провести судове засідання за його відсутності. Підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Від заінтересованої особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 24.12.2025 надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою учасників процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідив матеріали справи, об`єктивно оцінив надані докази, встановив обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, а тому вважає що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав. Фактичні обставини встановлені судом. Суд встановив, що [PERSON] була матір`ю заявника [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] від 24.09.1964, актовий запис № 1706. Також до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON] , видане окупаційною владою [INFO] . Відповідно до даних довідки про причину смерті, виданої окупаційною владою, лікарського свідоцтва про смерть № 1197 від 24.05.2022, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] у м. Маріуполь, у віці 84 роки, причина смерті «атеросклеротична хвороба серця». Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. За правилами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Згідно з листів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 22.04.2021 року № 987/0/208-21, 985/0/208-21 щодо особливостей розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, зазначено, що особи, які звертаються із заявою до суду про встановлення факту смерті, письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів не вимагається. Враховуючи викладене, суд не вправі при подачі заяви про встановлення факту смерті особи витребовувати відмову органу ДРАЦС у проведенні державної реєстрації смерті особи. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до приписів «Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть», затвердженої наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1152/13026, для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану закладом охорони здоров`я видається лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о). Лікарське свідоцтво про смерть видається такими закладами охорони здоров`я: лікарнями, амбулаторно-поліклінічними закладами, диспансерами, пологовими будинками, санаторіями, патолого-анатомічними бюро, бюро судово-медичної експертизи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституціїта законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Згідно із ст.18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст. 9 цього ж Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі воєнний стан неодноразово продовжувався. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 380/43786 від 11 березня 2025 року, м. Маріуполь, Донецької області, тимчасово окупована російською федерацією територія Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справі необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права Зокрема у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilaєcu and others v. Moldova and Russia») Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. При цьому, розгляд судами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Європейський суд з прав людини, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. За цих обставинне дивлячись на те, що надані заявницею медичні документи щодо смерті [PERSON] видані органами на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, такі документи, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи. В силу наведеного хоча і наявні у заявника документи про смерть матері - є недійсними і не створюють правових наслідків, однак надають суду можливість встановити факт смерті у певний час та у певному місці. У п. 1 Постанови Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Оскільки лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] видано на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, такі документи є недійсними і не створюють правових наслідків. При цьому, встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України породжує юридичні наслідки для заявника, який не має можливості встановити факт смерті матері, отримати документи встановленої форми про смерть та на їх підставі зареєструвати смерть своєї матері, не може оформити свої спадкові права після смерті матері, передбачені діючим законодавством України. Чинним законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті особи та заявник не має іншої можливості одержати необхідні документи, а тому суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті у судовому порядку, що є підставою для державної реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану. Висновки суду. Враховуючи засади справедливості та розумності, притаманні цивільному судочинству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження заявника [PERSON] про неможливість отримання Свідоцтва про смерть матері встановленого законодавством України зразка, з об`єктивних причин. За таких обставин, враховуючи, що встановлення факту смерті особи не матиме наслідком виникнення спору про право, однак має правове значення для заявника, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті його матері [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Розподіл судових витрат. Згідно з п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до ч. 7ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. Судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved