Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних витрат у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду. Мотивує тим, що 24 вересня 2015 року на автодорозі Київ Чоп відбулося ДТП за участі сторін. Згідно постанови Пустомитівського районного суду № 450/2703/15-п від 19.11.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень в дохід держави. Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав пошкоджень, а позивач отримала легкі тілесні ушкодження, чим позивачу [PERSON] завдано майнової та моральної шкоди. 04 липня 2016 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області ухвалив рішення у справі N?450/485/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 51 593 (п?ятдесят одну тисячу п?ятсот дев?яносто три) гривні 92 копійки та моральну шкоду в розмірі 3 (три) тисячі гривень. На підставі вказаного рішення Стрийським міськрайонним судом Львівської області видано виконавчі листи, які пред?явлено до виконання у Пустомитівський відділ державної виконавчої служби у Львівському району Львівської області. Державним виконавцем відкрито два виконавчі провадження, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 54593,92 грн. Суму завданих матеріальних та моральних збитків відповідач [PERSON] не відшкодував, відтак рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області N?450/485/16-ц не виконано. Оскільки відповідач добровільно не виконує, позивач має право на стягнення в розмірі 83 888,77 грн. інфляційних втрат, про що подано представником детальний розрахунок інфляційних втрат. Крім того, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов?язання. За період з 15.07.2016 року по 10.09.2025 року (3345 днів) становить: 54593,92 грн. (сума боргу) х 3% х 3345 (кількість днів прострочення): 365 (кількість днів у році) = 15 009,59 грн. Також просить стягнути з відповідача в користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,0 гривень. Позивач в судове засідання не з`явилася, забезпечила явку представника адвокатки Максименко О.Г. в режимі відеоконференція, яка позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила такі задоволити. Відповідач за викликом суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, поштовим рекомендованим повідомленням, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про слухання справи у його відсутності, пояснень, заперечень, відзив на позов, не подала. Поштові конверти, направлені відповідачу, за вказаю у позові адресою, повернулися на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи, що судом неодноразово відкладався розгляд даної справи через неявки відповідача, зважаючи на те, що розгляд справи був призначений завчасно, неявки відповідача є систематичними, такий проінформований судом про день та час розгляду справи належним чином, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи, за відсутності відповідача, з постановленням заочного рішення, проти чого позивач не заперечує. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, враховуючи клопотання позивача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 вересня 2015 року на автодорозі Київ Чоп відбулося ДТП за участі сторін. Згідно постанови Пустомитівського районного суду № 450/2703/15-п від 19.11.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень в дохід держави. Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав пошкоджень, а позивач отримала легкі тілесні ушкодження. 04 липня 2016 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області ухвалив рішення у справі N?450/485/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 51 593 (п?ятдесят одну тисячу п?ятсот дев?яносто три) гривні 92 копійки. Також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3 (три) тисячі гривень. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. На підставі вказаного рішення Стрийським міськрайонним судом Львівської області видано виконавчі листи, які пред?явлено до виконання у Пустомитівський відділ державної виконавчої служби у Львівському району Львівської області. Державним виконавцем відкрито два виконавчі провадження, а саме: ВП N?59015991 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 51593,92 грн. та ВП 52017029 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 54593,92 грн. Суму завданих матеріальних та моральних збитків відповідач [PERSON] добровільно не відшкодовує, відтак рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області N?450/485/16-ц не виконано. Ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 19.06.2019 року в справі № 646/14523/15-ц). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)). У разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України (див. п. 85 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 420/2411/19). Таким чином, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2016 року в справі N?450/485/16-ц, є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного таким судовим рішенням. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відтак, судом встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів повного виконання судового рішення про стягнення з відповідачки заборгованості, позивач ствердив що борг не погашено. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. Відтак, за встановленого, позивач має право вимагати від відповідачки сплати інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання. Суд погоджується з наданим розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, та на підставі викладеного, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у період з 15.07.2016 року по 10.09.2025 року (3345 днів) становить: 54593,92 грн. (сума боргу) х 3% х 3345 (кількість днів прострочення) : 365 (кількість днів у році) = 15 009,59 грн. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦКУ, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції - це показник, шо характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Підставою для нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України є рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2016 року, загальний розмір зобов`язання за таким рішенням суду становить 54593,00 грн, що і підлягає індексації, у даному випадку. З 15.07.2016 року по 10.09.2025 року сукупний індекс інфляції становив - 2.53659550% Інфляційні нарахування за період з 15.07.2016 року по 10.09.2025 року складають: 54593,92 грн. (сума боргу) х 2.53659550% (сукупний індекс інфляції) - 54593,92 грн. (сума боргу) = 83 888,77 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволених вимог позивача в повному обсязі, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви позивачем і підлягають стягненню в користь позивача. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Між позивачем та адвокаткою Максименко О.Г. укладено договір про надання правничої допомоги № 01/08 від 21.08.2025 року, в такому зазначено і вартість надання правничої допомоги. Згідно Акту наданих послуг від 12.09.2025 року, сума наданих послуг складає 15000,00 гривень, додано детальний опис наданих послуг та надано квитанцію №4 від 22.08.2025 року про проплату даної суми. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від відповідача не надійшло. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Виходячи з цього суд приходить до переконання, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, неспівмірним із складністю справи, зазначена цивільна справа є однотипною, зміст позовної заяви, що перебуває на розгляді суду є ідентичним іншим позовам, які заявлені представником позивача, тому його підготовка не потребувала тривалого часу, як і консультація з вивченням документів, а тому є підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та стягнення її з відповідача в сумі 10000,00 грн, вказаний розмір є обґрунтованим і справедливим.

Outcome: approved