Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-05 00:00:00

12 серпня 2025 року прокурор засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся до суду з вказаним позовом, у якому з врахуванням заяви про зміну предмета позову просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 03 березня 2020 року № 17-1005/16-20СГ; витребувати у відповідачки в комунальну власність Локницької територіальної громади земельну ділянку площею 0,0769 га, скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідачки на цю земельну ділянку та стягнути судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачці наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 03 березня 2020 року № 17-1005/16-20СГ передано у власність земельну ділянку водного фонду площею 0,0769 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах прибережної захисної смуги озера Омит. Такі землі в силу закону не можуть передаватися у приватну власність. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, приватний власник на цих територіях виключається. Оскільки вимогу прокурора усунути допущені порушення Локницька сільська рада не виконала, державну реєстрацію [PERSON] на цю земельну ділянку не скасувала, земельну ділянку не витребувала, відтак з цим позовом в інтересах держави звернувся прокурор. В судовому засіданні прокурор пред`явлений позов підтримала. Відповідачка [PERSON] в жодне судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином 18 грудня 2025 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, відзиву не подала. В судовому засіданні представник Відповідача-2 пред`явлений позов в частині визнання незаконним та скасування наказу від 03 березня 2020 року не визнав, оскільки цей наказ вичерпав свою дію фактом його виконання. Щодо задоволення решти позовних вимог поклався на розсуд суду. У письмовому відзиві ГУ Держгеокадастру у Рівненській області у задоволенні позову просить відмовити з огляду на те, що не уся земельна ділянка [PERSON] , а лише її частина накладається на прибережну захисну смугу озера Омит, а тому позивач може вимагати повернення лише тієї частини земельної ділянки, яка накладається на прибережну захисну смугу озера шляхом віндикації. Просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність, перебіг якої розпочався з 03 березня 2020 року, тобто з моменту передачі відповідачці [PERSON] земельної ділянки. У відповіді на відзив прокурор вказує, що у прибережну захисну смугу озера Омит входить уся земельна ділянка відповідачки. Прокурором обрано ефективний спосіб захисту порушеного права. Строк позовної давності прокурором не пропущено, оскільки з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2025 року діяв карантин щодо COVID-19 під час якого строк позовної давності продовжувався, як і під час воєнного стану з 24 лютого 2022 року по 29 січня 2024 року, а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року перебіг такого строку було зупинено. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 1005 від 03 березня 2020 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0769 га (кадастровий номер 5622284800:05:000:0246 для індивідуального садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Омитської сільської ради Зарічненського району Рівненської області. З витягу з Державного земельного кадастру від 11 жовтня 2019 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 липня 2025 року, земельна ділянка кадастровий номер 5622284800:05:000:0246 зареєстрована за відповідачкою [PERSON] . 02 лютого 2024 року прокурором було внесено відомості в ЄРДР за № 42024185550000006 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом внесення неправдивих відомостей до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність, а саме щодо відсутності на земельних ділянках прибережної захисної смуги (а.с.33). В ході досудового розслідування було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5622284800:05:000:0246 розташована у прибережній захисній смузі водного об`єкта. Указане стверджується дослідженими в ході судового розгляду схемою розміщення земельних ділянок, відомості про які внесено в ДЗК в межах охоронної зони вздовж водного об`єкту Рівненська область, Вараський район, Локницька територіальна громада (а.с. 36-37), протоколами огляду від 17 лютого 2025 року (а.с.35), та відомостями з Публічної кадастрової карти (а.с.41). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать у т. ч. землі водного фонду. Згідно із ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України до земельного водного фонду належать земельні ділянки, в тому числі зайняті прибережними захисними смугами. Згідно із ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України встановлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Виходячи із вищевикладених норм законодавства та аналізуючи положення ст. 122 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду на території Вараського (Зарічненського) району у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, була Зарічненська районна державна адміністрація. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно норм ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що для ведення садівництва передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду, як у даному випадку. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-2, п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, п. 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року п. 96 у справі № 487/10132/14-ц, п. 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц). В силу ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 Водного кодексу України стометрової прибережної захисної смуги озера Омит. До земель водного фонду України, серед інших категорій, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм (п. б) ч. 1 ст. 58 ЗК України, абз. 3 ч. 1 ст. 4 ВК України). Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водно фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом. Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність громадян, унормовано ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України та не розповсюджується на передачу у приватну власність земельних ділянок прибережних захисних смуг. Таким чином надання відповідачці у приватну власність земельної ділянки, яка знаходиться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а в силу ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Втручання держави у право власності [PERSON] є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Повернення на користь держави спірної земельної ділянки із кадастровим номером 5622284800:05:000:0246, яка на даний час належить на праві власності [PERSON] , відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Зайняття [PERSON] земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, а тому спірна земельна ділянка із кадастровим номером 5622284800:05:000:0246, яка на даний час належить на праві власності [PERSON] , має бути повернута Локницькій сільській раді, як законному розпоряднику земель даної категорії. З урахування встановлених обставин позов слід задовольнити частко. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 03 березня 2020 року № 17-1005/16-20-СГ суд уважає, що у задоволенні позову у цій частині потрібно відмовити, з огляду на те що цей наказ вичерпав свою дію шляхом його виконання (передача та державна реєстрація спірної земельної ділянки за відповідачкою), а тому його оспорювання не призведе до захисту інтересів держави у визнанні цього наказу незаконним та його скасуванні. Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 також було акцентовано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180). Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з того, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Оскільки станом на 02 квітня 2020 року позовна давність не спливла, позов подано 12 серпня 2025 року, тобто у період зупинення строку позовної давності, відтак суд не убачає правових підстав у застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7267,20 грн (а.с.51) слід покласти на відповідача за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial