Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

04.02.2022 представник [PERSON] - адвокат Гордієнко О.Ю. звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, покликаючись на те, що [INFO] , на 55 році життя померла рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , після смерті якої відкрилося спадкове майно, що складається із нерухомого майна у вигляді 1/1 частини будинку у [ADDRESS] та будинок по [ADDRESS] . Зазначає, що за кілька днів до своєї смерті [PERSON] , нібито зробила заповіт який складено та посвідчено Сиваком М.І., приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу 06 вересня 2021 р. який зареєстровано в реєстрі за №992 за яким все майно (рухоме і нерухоме), де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, яке буде належати [PERSON] на день її смерті, і все те на що вона буде мати право за законом заповідається [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено на робочому місці приватного нотаріуса в м.Старий Самбір по вул.Сольчаника Богдана Героя України, буд.4, Львівської області. В заповіті зазначено, що він складався о 10 год., а підписаний у присутності нотаріуса о 10 год. 20 хв. Також зазначає, що майно [PERSON] це будинок бабусі позивача і будинок в якому проживала уся їхня родина з батьками в тому числі і позивач. Оскільки [PERSON] інвалід дитинства, то позивач час від часу приїжджав до [PERSON] і займався будинком та пристосовував його до нормальних житлових умов. Так у будинку який знаходився по [ADDRESS] , позивач сам робив ремонт, проводив воду в будинок, купляв та встановлював обладнання для підігріву води, тощо. Відповідно його сестра [PERSON] це знала і не могла б заповісти усе родинне майно чужій людині. Вказує, що десь за пів року до своєї смерті [PERSON] попала під вплив Відповідачки, остання почала приносити їй алкоголь та стала обмежувати спілкування сестри позивача [PERSON] з позивачем та іншими родичами і знайомими. Позивач вказує, що неодноразово просив сестру приїхати до нього в росію де б він зміг їй допомогти та організувати її лікування, про це він домовився із своїми родичами у [PERSON] , які погодились допомогти його сестрі сісти на потяг і приїхати до нього. Сам позивач в той час не міг поїхати через свій незадовільний стан здоров`я. Відповідачка відмовляла сестру позивача [PERSON] від поїздки і сестра так і не зважилась поїхати, а згодом вона серйозно захворіла. І останній місяць уже була у важкому стані. Дружина позивача лікар, вела переписку з Відповідачкою по телефону і просила викликати лікаря та вчинити інші дії, щоб підлікувати сестру, але Відповідачка нічого реально не робила. Позивачу не відомо, які препарати Відповідачка давала його сестрі [PERSON] , що вона робила, щоб вплинути на сестру, але після оформлення заповіту через 8 днів [PERSON] померла. При цьому, ніхто не встановлював причину смерті, хоча це могло бути що завгодно, оскільки Відповідачка дуже була зацікавлена в смерті сестри позивача [PERSON] . В переписці вона повідомила дружині позивача, що приходив нотаріус і складав заповіт вдома, за адресою проживання [PERSON] (по [ADDRESS] ), а вона не знала змісту заповіту бо виходила і не була присутня при розмові нотаріуса із [PERSON] . У позивача це викликало здивування, оскільки у заповіті вказано, що він посвідчувався на робочому місці нотаріуса. Також зазначає, що в заповіті написано, що заповіт посвідчувався на робочому місці нотаріуса. Таке було не реальним, оскільки [PERSON] інвалід з дитинства, вона мала церебральний параліч і з дому нікуди не виходила. За нею багато років вела догляд працівниця соціальної служби [PERSON] , а інша жінка [PERSON] приносила їй із ринку продукти. Відповідно вона б не змогла добратись до нотаріальної контори, до того ж в той час вона уже була хвора і з тієї інформації яку повідомляла сама Відповідачка - [PERSON] була у важкому фізичному і психологічному стані, вона нічого не їла, не розмовляла і тільки спала. Також зазначає, що в заповіті є фраза де заповідач власною рукою записує, що цей заповіт ним прочитано та ставить свій підпис і прописом вказує своє прізвище. Зазначає, що в заповіті складеному від імені [PERSON] цей запис та підписи зроблені не сестрою позивача [PERSON] і це не її почерк. До того ж прізвище особи яка вчиняла цей підпис на Заповіті не відповідає прізвищу сестри позивача [PERSON] , а саме в графі особа, яка зробила підпис власноручно, зазначено прописом « [PERSON] », тобто встановити хто саме зробив цей підпис зараз неможливо але точно, що його не робила [PERSON] , оскільки вона мала середньо спеціальну освіту і була грамотною та знала своє прізвище і якби вона це писала, то безумовно своє прізвище б написала вірно. Крім того, вказує, що заповідач перебував у тяжкому фізичному та психологічному стані в момент складання заповіту, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним, і не відповідало його волі. Як позивачу стало відомо пізніше до цього його підштовхнули і дії чи слова відповідачки яка нав`язала сестрі позивача [PERSON] свою опіку з метою заволодіти майном, що і ввело в оману хвору людину. Виходячи із того, що [PERSON] була у тяжкому фізичному стані в зв`язку із злоякісним новоутвором ускладненим кровотечею, не менш тяжкому морально - психологічному стані, вона не могла оцінювати ситуації нормальним чином та не могла зробити самостійного та вільного волевиявлення щодо подальшої долі майна яке їй належало. При цьому, зазначає, що Відповідачка усугубила ситуацію, не дозволяючи [PERSON] спілкуватися із рідними чи знайомими, перебуваючи із нею наодинці, очевидно вчиняла на неї психологічний тиск та не вживала заходів до забезпечення лікування хворої, практично залишила її у безпорадному стані. З огляду на наведене просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 06.09.2021 р, який складений, посвідчений і зареєстрований в реєстрі за №992 приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Сиваком М.І., за яким все майно (рухоме і нерухоме), де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, яке буде належати [PERSON] на день її смерті, і все те на що вона буде мати право за законом заповідається [PERSON] , оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, а сам заповіт власноручно не підписувався [PERSON] . Також просить стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2022 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 10.02.2022 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.02.2022 у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. 23.06.2022 відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому покликається на те, що доводи позивача викладені у позовній заяві є необґрунтовані, надумані і безпідставні. Зокрема зазначає, що твердження позивача, викладене у позовній заяві про те, що Відповідачка давала [PERSON] невідомі препарати, щоб вплинути на неї та спричинити смерть є видуманими. Також вона ніколи не ставала на заваді у спілкуванні [PERSON] з позивачем, алкоголю [PERSON] вона не приносила, бо в цей час перебувала на роботі в Польщі з 26.04.2021р. по 22.07.2021р. Також зазначає, що позивач вказує, що в переписці відповідачка повідомила його дружину про те що, приходив нотаріус і склав заповіт у будинку [PERSON] , по [ADDRESS] , проте відповідачка у відзиві стверджує, що говорила про прихід помічника нотаріуса, який пересвідчувався чи людина знаходиться при здоровому глузді і здатна самостійно приймати рішення щодо заповіту. На цей час [PERSON] була адекватна за висновком помічника нотаріуса, вона могла самостійно вчиняти нотаріальні дії, а саме, писати прописом і розписуватися. Авто-таксі доставило [PERSON] до нотаріуса. Також зазначає, що щодня відвідувала [PERSON] в Старосамбірській райлікарні, у якій вона лікувалась з 22.08.2021 по 01.09.2021. Після лікарні відповідачка постійно доглядала за [PERSON] та через це була змушена залишити роботу. Також зазначає, що поховання [PERSON] , відповідачка здійснювала сама, родичі участі в похоронах не брали. З огляду на наведене, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 19.06.2023 у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 19.06.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 29.12.2025 представник позивача [PERSON] - адвокат Гордієнко О.Ю. подала до суду додаткове обґрунтування до позовної заяви, в якому покликається на таке. Вказує, що у судовому процесі свідки дали покази, що спілкувалися з спадкодавицею у період її останніх тижнів життя і вона уже лежала, не ходила, була апативна, практично не могла спілкуватись, фактично була у стані який їй ніяким чином би не дозволив іти чи їхати до нотаріальної контори щоб оформляти заповіт. До того померла була інвалідом дитинства яка через церебральний параліч і так погано самостійно рухалась і практично не виходила із дому, тільки у рідкісних випадках, з допомогою сторонніх осіб. Свідками підтверджено, що територіальне розташування будинку має перепад висот між будинком і загальною дорогою, дуже різкий вверх, що було додатковою перешкодою для руху людини з інвалідністю. Зазначає, що представник Відповідача пояснила, що [PERSON] була доставлена в нотаріальну контору звичайним таксі, але яке то було таксі не вказала. Відповідачка від пояснень відмовилась, дати пояснення як свідок також відмовилась, а коли прийшов в судове засідання свідок, відповідачка покинула судове засідання і більше не з`являлась у судові засідання, нотаріус в свою чергу просить слухати справу без нього, відмовляється дати свідчення як свідок, тому немає можливості встановити хто із його помічників був присутній при доставленні лежачої важкохворої [PERSON] , щоб допитати в якості свідка. Зі свідчень свідків ( [PERSON] ), яка її відвідувала 05.09.2021 року, спадкодавиця [PERSON] була у край важкому стані, лежачою, практично уже не розмовляла і взагалі щось сказати вона могла лише прикладаючи великі зусилля, тому очевидно, що навіть за допомогою сторонніх осіб вона не могла приїхати у нотаріальну контору, звичайним автомобілем, хіба, що її можна було транспортувати спеціальною медичною машиною на медичних ношах. Відповідач і третя сторона уникають пояснень з цього приводу щоб очевидно приховати важливий факт, що заповіт не вчинявся у нотаріальній конторі а був вчинений вдома у померлої, що дозволяло чинити на неї вплив, щоб вона його підписала у стані коли вона була слабка і не мала змоги опиратися впливу сторонніх осіб. Про це свідчить і той факт, що в посвідчувальному написі зроблено ряд помилок, а почерк можливо і померлої але дуже спотворений, що також може свідчити про її поганий фізичний та психологічний стан або вплив якихось сильнодіючих препаратів. Також зазначає, що в заповіті є фраза де заповідач власною рукою записує, що цей заповіт ним прочитано та ставить свій підпис і прописом вказує своє прізвище. В заповіті складеному від імені [PERSON] цей запис та підписи зроблені почерком мало схожим із почерком померлої (у справі є зразки її прижиттєвих підписів у різних документах на отримання пенсії та в лікарняних документах чи документах БТІ). До того ж, прізвище особи яка вчиняла цей підпис на Заповіті не відповідає прізвищу сестри позивача, а саме в графі особа яка зробила підпис власноручно, зазначено прописом « [PERSON] », та є інші граматичні помилки, що також підтверджує що на заповідачку чинився вплив і вона якщо і підписувала заповіт, то це відбувалось у тяжкому фізичному і психологічному стані, що не давало їй можливості правильно та реально оцінити ситуацію, яка відбувалась чи опиратись вимогам Відповідачки та нотаріуса підписати такий заповіт. [PERSON] мала середньо спеціальну освіту і була грамотною, писала без помилок, про що свідчать поданий Відповідачем, в якості доказу, самостійно нею писаний зошит із рецептами, також вона багато читала та знала своє прізвище і безумовно могла б написати своє прізвище вірно, без помилок якби не була у вкрай тяжкому фізичному та психологічному стані. Також зазначає, що [PERSON] була виписана з медичного закладу у тому ж стані як і поступила з кишково-шлунковою кровотечею. Ніхто лікуванням кровотечі не займався і особливо на відмові від лікування хворої настоювала Відповідачка, про це свідчать і ті обставини, що вона не приймала жодних заходів до лікування [PERSON] , але не забула організувати складання спірного заповіту за тиждень до смерті хворої, і який буде результат якщо не спинити кровотечу у хворої всім було достеменно відомо і Відповідачці теж. Зазначає, що вказане підтверджується скріншотом із переписки між дружиною Відповідача [PERSON] і Відповідачкою, де Відповідач пояснює який стан хворої [PERSON] , на що дружина Позивача, яка сама також є лікарем давала поради і кілька раз просила викликати швидку допомогу, що [PERSON] (відповідачка у справі) не виконувала. Відповідачка повідомила, що вона давала хворій демідрол, що не було призначено лікарем і могло впливати на сприймання хворою реальної ситуації. Також зазначає, що відповідачка явно переслідувала мету збагатитись за рахунок майна померлої, про що свідчить той факт, що вона як і нотаріус замість того, щоб вчинити заходи по збереженню спадкового майна приступила до його використання, так вона демонтувала та знищила обстановку в будинку де проживала померла, використала її кошти у розмірі кілька тисяч євро призначених для лікування чи поховання [PERSON] на власні потреби і відмовилась від лікування хворої і пам`ятника на її могилі не поставила, що свідчить лише про удаване піклування про померлу, докази що такі кошти були і це у валюті у розмірі кількох тисяч підтвердила свідок [PERSON] у судовому засіданні. З огляду на наведене, просить визнати недійсним заповіт [PERSON] від 06.09.2021р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гордієнко О.Ю., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві та поданих до суду додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Писко С.І. в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі, покликаючись на відсутність доказів, які б свідчили про недійсність заповіту. Третя особа - приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Сивак М.І. в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , у віці 55 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.8). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй на час смерті майно, до складу якої входить, зокрема, квартира [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в Спадковому реєстрі за №603 від 16.06.2020. 06 вересня 2021 року приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Сиваком М.І. (третьою особою у справі) було посвідчено спірний заповіт, зареєстрований у Спадковому реєстрі за №992 (т.1 а.с.20), яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно (рухоме і нерухоме), де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, яке буде належати їй на день її смерті, і все те, на що вона матиме право за законом, вона заповідає [PERSON] , [INFO] (відповідачу у справі). Позивач [PERSON] є рідним братом [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.9) та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 25.01.2022 року (т.1 а.с.10). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 123/2021, заведеної 20.09.2021 у приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Сивак М.І. після смерті [PERSON] , відповідач [PERSON] 20.09.2021 подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Крім того, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернувся також позивач [PERSON] . Згідно довідки, виданої виконкомом Старосамбірської міської ради №1259 від 20.09.2021, яка міститься в матеріалах спадкової справи №123/2021, померла [PERSON] до дня смерті була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] . На момент її смерті разом з нею ніхто не проживав і зареєстрований не був. Із виписки із медичної картки стаціонарного хворого №3351 (т.1 а.с.19) відомо, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП СРР «Старосамбірська ЦРЛ» у період з 22.08.2021 до 01.09.2021, діагноз: злоякісне новоутворення Кардії. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є троюрідною сестрою померлої [PERSON] , остання народилася хворою, вела закритий спосіб життя. Позивач [PERSON] забезпечував [PERSON] усім, після смерті її матері просив переїхати проживати до нього. Позивач просив її провідувати сестру. Сам позивач до сестри не приїжджав через проблеми зі здоров`ям. Вказує, що за [PERSON] доглядала [PERSON] , а [PERSON] забезпечувала її продуктами. Відповідачка не доглядала за померлою. Вона спілкувалася з [PERSON] , остання була втомленою, подавленою, проте адекватною, жодної розмови про заповіт остання з нею не вела. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була знайомою померлої [PERSON] , добре знала її особисто, бо часто приносила продукти хворій матері померлої [PERSON] , приходила особисто до неї додому. Вона переконувала [PERSON] їхати до лікарні, [PERSON] була проти лікарні. Після повернення з лікарні [PERSON] дуже погано себе почувала, вже не могла самостійно ходити. Зазначила, що [PERSON] все розуміла, розмовляла і була адекватною, психічних розладів не мала, але була у важкому фізичному стані. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює сімейним лікарем, з померлою [PERSON] не була знайома, на основі медичних документів виписала свідоцтво про смерть. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була лікуючим лікарем померлої [PERSON] , остання була важко хворою, проте ходила по палаті, була дуже привітна, адекватною, психічних скарг не мала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює в Товаристві Червоний Хрест, доглядала за [PERSON] з 16 років, остання з дому без допомоги не виходила. 04.09.2021 приходила до [PERSON] додому, яка її впізнала, була адекватною, проте стан був важкий. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є батьком [PERSON] , його дочка доглядала за [PERSON] , він провідував [PERSON] в лікарні, зазначає, що вона була при свідомості, розмовляла з усіма, про розпорядження своїм майном йому не говорила. Не погоджуючись із спірним заповітом позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом про визнання його недійсним, покликаючись на те, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, а сам заповіт власноручно не підписувався [PERSON] . Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статей 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У відповідності до ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. За змістом частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. (ч. 4 ст. 207 ЦК України). Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України). Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (ч. 2 ст. 1253 ЦК України). Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14». Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд. Зазначена позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від24.01.2024 року у справі №693/1314/19 (провадження №61-4348св23), 27.02.2023 року у справі №334/5171/13-ц (провадження №61-8309св22), від 22.09.2022 року у справі №462/4875/17 (провадження №61-5403св22). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». В Постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року по цивільній справі №397/1396/19 вказано, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. В Постанові Верховного Суду від 30.08.2023 року по цивільній справі №317/1029/20 зазначено, що для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 530/1349/16-ц судом зазначено наступне: Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 16 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як роз`яснено судам у підпункті «е» пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин), визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. У пунктах 17 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. При цьому, для визнання правочину недійсним за вказаної підстави, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Вищезазначені висновки містяться у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 344/7145/15-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Суд наголошує, що обставини, на які покликається позивач як на підстави позовних вимог, повністю заперечуються стороною відповідача, тому такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення. Як вбачається із матеріалів справи, 11.08.2022 та 31.03.2023 представник позивача [PERSON] - адвокат Гордієнко О.Ю. подала до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та посмертної судово-психіатричної експертизи (т.1 а.с.104-107, 156-160). Проте, 07.03.2023 від представника позивача [PERSON] - адвоката Гордієнко О.Ю. до суду надійшла заява про відкликання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.192). Також, 19.06.2023 від представника позивача [PERSON] - адвоката Гордієнко О.Ю., до суду надійшла заява про відкликання клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи (т.1 а.с.223-224). В ході подальшого судового розгляду сторона позивача клопотання про призначення відповідних експертиз не заявила. Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд. Тим не менше, суд зазначає, що будь - яких медичних документів чи об`єктивних даних, які б вказували на перебування на обліку, звернення до лікаря чи лікування [PERSON] у зв`язку з психічним станом здоров`я або хоча б породжували сумніви щодо її незадовільного психічного стану до, після і на час складання оспорюваного заповіту суду представлено не було. Доказів того, що заповідач страждала суттєвими хворобами, які впливали на її волевиявлення та свідомість позивачем не надано. Крім цього, допитані в судовому засіданні свідки, котрі безпосередньо спілкувались з померлою перед її смертю, підтвердили, що [PERSON] у цей період хоча перебувала у важкому фізичному стані, проте була свідома та адекватна, при добрій пам`яті, могла пересуватися за допомогою інших осіб. З огляду на наведене, суд вважає обставину, зокрема, що на момент складення заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з огляду на тяжкий фізичний та психологічний стан - недоведеною стороною позивача належними, допустимими та достатніми доказами. Доводи позивача про те, що [PERSON] особисто не підписувала оспорюваний заповіт в ході розгляду цивільної справи також не підтверджено беззаперечними доказами, зокрема, висновком відповідної почеркознавчої експертизи. Як вбачається із змісту спірного заповіту, заповіт до підписання був прочитаний у голос заповідачем та власноручно підписаний про що зазначено у тексті заповіту. Також у тексті заповіту нотаріус відзначив, що особу заповідача ним встановлено, дієздатність перевірено. Таким чином, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини, що [PERSON] особисто не підписувала оспорюваний заповіт чи те, що на момент посвідчення заповіту на користь відповідача волевиявлення [PERSON] не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, і вона не могла усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними, - стороною позивача не надано, а судом таких обставин не встановлено, а фактично підстави позовних вимог базуються на суб`єктивних припущеннях, то суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання спірного заповіту недійсним. Незгода позивача із волевиявленням спадкодавця, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Інші доводи позивача не спростовують вищевказаних встановлених судом обставин справи та висновків суду. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за ним.

Outcome: dismissed