Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-25 00:00:00

[PERSON] (далі позивач або [PERSON] ) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач або [PERSON] ) в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: - дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття; - сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі з 13.07.2007, який розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. З посиланням на положення статей 15, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України (далі СК України), позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 24.10.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання на 19.12.2025, розгляд та формування справи вирішив здійснювати у змішаній формі, У судове засідання 19.12.2025 сторони не з`явились. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. 10.11.2025 до суду повернулося поштове відправлення № R067027934169, яким відповідач повідомлявся про розгляд справи 19.12.2025, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомлений про судовий розгляд Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Зважаючи на зазначені обставини, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд постановив здійснювати заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловлював. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.12.2007 доводиться та обставина, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.03.2013 вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 у справі №495/9297/16-ц, яке набрало законної сили 19.12.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про розмір отримуваного відповідачем доходу. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо стягнення аліментів на дітей. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Отже, обов`язок із забезпечення належного рівня життя дітей покладений в рівній мірі як на батька так і на матір. Отже, аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Тому обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи шлюб розірваний, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, є правомірними. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати на неповнолітню дитину, суд зазначає таке. Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Встановлюючи мінімальний розмір аліментів держава визначає лише орієнтир щодо гарантованих мінімальних меж. Суд визначає розмір аліментів з урахуванням усіх обставин справи, які встановлює на підставі поданих сторонами доказів. Сторони в добровільному порядку не домовились про участь батька в утриманні неповнолітніх дітей. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000,00 грн на місяць на утримання кожного з неповнолітніх дітей [PERSON] (17 років на день подання позову) та [PERSON] (12 років). Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2025 становить 3196 грн. У матеріалах справи відсутня інформація про розмір отриманого відповідачем доходу. На виконання положень ч. 1 ст. 182 СК України, позивач не надав суду доказів того, що у відповідача наявні на праві власності, володіння та/або користування майно та майнові права, у тому числі рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, виключні права на результати інтелектуальної діяльності, корпоративні права. У справі відсутні докази того, що відповідач здійснив витрати, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, чи інші витрати, що перевищують його заробіток (доходи). Відтак, позивач не довів, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі заявленому в позовних вимогах. Тому, на переконання суду, враховуючи спільний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, необхідність забезпечення гармонійного розвитку дитини, стягнення з відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , буде справедливим та об`єктивним з врахуванням наведених вище обставин. Отже, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: partial