Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з указаним позовом, в якому послалось на те, що 12.01.2022 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було підписано заяву-договір на укладення договору про комплексне банківське обслуговування. Заяву-договір на укладення договору про комплексне банківське обслуговування від 12.01.2022 року слід розуміти як кредитний договір №002/13707196-СК_SB. Кредитні кошти відповідачу було надано у спосіб, зазначений в кредитному договорі, отже позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. Проте, у подальшому відповідач перестав виконувати умови кредитного договору в повній мірі та як наслідок станом на травень 2025 року заборгованість за кредитним договором становить 77 394,60 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 44 995,46 грн., заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) 32 399,14 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 01.10.2025 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача відзив на позовну заяву у визначений строк на адресу суду не надійшов. За змістом ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У наведений в ухвалі процесуальний строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Із урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Судом встановлено, 12 січня 2022 року [PERSON] підписав заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування (а.с. 26-28), у якій підписанням цієї заяви-договору акцептував публічну пропозицію АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (розміщений на сайті банку за адресою https://tascombank.ua/), і беззастережно приєднався до умов останньої. Погодився, що дана заява-договір, а також тарифи Банку є невід`ємними частинами ДКБО. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на травень 2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 77 394,60 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 44 995,46 грн., заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) 32 399,14 грн. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Таскомбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження позовних вимог позивачем до матеріалів справи долучено лише заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що відповідач погодився з отриманням кредиту та що саме відповідач розумів Тарифи банку та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-договір на укладання д оговору про комплексне банківське обслуговування, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, про сплату процентів у зазначеному в ньому розмірах і порядку нарахування, або в подальшому відповідна відсоткова ставка не змінювалась тощо. За змістом пункту 4 заяви-договору підписанням цієї заяви-договору позичальник підтвердив, що ознайомлений з умовами ДКБО, Тарифами, Правилами користування електронним платіжним засобом, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20 та від 26грудня 2019 року у справі №467/555/19. При цьому, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного зазначив, «що суду потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт погодження усіх істотних умов договору із відповідачем та обґрунтованості розрахунку заборгованості. При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв. За встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення лише тіла кредиту у сумі 41 244,33 грн., що становить різницю між витраченим відповідачем кредитним лімітом (139 445,46 грн.) та сплаченими банку коштами (98 201,13 грн.). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 290,92 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial