Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-04 00:00:00

29 грудня 2025 року до суду надійшла заява від [PERSON] про встановлення факту смерті в порядку статті 317 Цивільного процесуального кодексу України, у якій заявник просить встановити факт смерті своєї матері [PERSON] , яка народилася [INFO] , що настала [INFO] за адресою: [ADDRESS] . У своїй заяві [PERSON] зазначає, що він є сином [PERSON] , яка померла [INFO] у приватному будинку його тестя та тещі [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (на тимчасово окупованій території), у зв?язку з досягненням старості та хворобою серця. Заявник вказує, що встановлення факту смерті необхідно йому для державної реєстрація смерті його матері [PERSON] у порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стан» та подальше вирішення, зокрема, спадкових питань. Розгляд справи було призначено на 05 січня 2026 року. 02 січня 2026 року до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності [PERSON] . Також 02 січня 2026 року від [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів. Частиною 2 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Суд, розглянувши заяву [PERSON] про встановлення факту смерті в порядку статті 317 Цивільного процесуального кодексу України дійшов до наступних висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , який народився [INFO] , та копію паспорта [PERSON] , яка народилася [INFO] , серії [NUMBER] . Суду також надано копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до актового запису про народження сформованого у застосунку "Дія" матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] , є [PERSON] , яка народилася [INFO] . До заяви додано фотокопію медичного свідоцтва про смерть серії 23 № 200851574, виданого 09 грудня 2025 року, відповідно до якої [PERSON] , яка народилася [INFO] , померла [INFO] у с. Трудове, Мелітопольського району Запорізької області (у свідоцтві зазначено суб`єкт рф). Заявник також надав копію довідки, виданої адміністрацією Новомиколаївського територіального відділу Мелітопольського муніципального округу [PERSON] , про те, що вона мешкала із [PERSON] , яка народилася [INFO] , з 2012 року по день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, заявник долучив до заяви відеозаписи з церемонії поховання [PERSON] , яка відбулася в с. Новомиколаївка, Мелітопольського району Запорізької області. Інших доказів заявник немає, можливість їх отримати відсутня, оскільки територія, на якій померла його матір окупована. Суд, приймаючи рішення у цій справі, виходить з висновків Верховного суду, зокрема, у справі № 607/1612/23. Так, у постанові від 25 жовтня 2023 року Верховний суд зазначив, вирішуючи в окремому провадженні справи про встановлення факту смерті особи після 23 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території України, суди не можуть ігнорувати обставини, в яких опинилися заявники після повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України та об`єктивні складнощі, які можуть виникнути у них при наданні доказів на підтвердження відповідного факту. Факти, які повідомив суду заявник, свідчать про те, що у нього відсутня можливість отримати документи встановлено зразка, що підтверджували б смерть його матері [PERSON] , яка народилася [INFO] , дозволяють суду прийти до висновку, що вимога заявниці підлягає задоволенню. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України28 лютого 2025 року № 376 Мелітопольський район Запорізької області відноситься до переліку тимчасово окупованих територій. Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованійтериторії України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved