Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 26.06.2025 за підсудністю з Шевченківського районного суду м. Чернівці до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява сформована в системі «Електронний суд» [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Лабік Геннадій Іванович до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] передала у борг [PERSON] грошові кошти на підставі трьох розписок, а саме 30.11.2020 на суму 150 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 20.02.2021; 21.05.2022 на суму 300 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 31.12.2023; 21.12.2023 було отримано у позику 2 000 доларів США. 27.03.2025 позивачем була направлена досудова вимога з метою повернення відповідачем суми боргу, але відповідач проігнорував вказану вимогу, кошти не повернув. Відповідно до інформації Національного банку України офіційний курс одного долара США дорівнює 41,47 Української гривні. Оригінал розписки від 21.05.2022 на суму 300 000 грн був обманним шляхом вилучений відповідачем [PERSON] , а тому позивач [PERSON] не має можливості надати його суду. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 450 000 грн та 2 000 доларів США. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 липня 2025 року відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 20.08.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву сформований в системі «Електронний суд», в якому зазначено, що він з позовною заявою та доданими до неї матеріалами не погоджується. Кошти від позивача він не отримував. Жодних доказів фактичної передачі грошей позивачем йому не надано. Позивач стверджує, що 27.03.2025 позивачу була направлена досудова вимога (хоча мала бути направлена відповідачу) з метою повернення відповідачем суми боргу. Позивач не додає до позову копії такої вимоги, квитанції про направлення та будь-яких доказів про вручення її чи отримання відповідачем. Жодних повідомлень про наявність боргу він не отримував. Дійсно, 30.11.2020 він звертався до позивача із заявою-проханням про надання йому безвідсоткової позики у сумі 150 000 грн терміном до 20.02.2021. Однак даний документ так і залишився в статусі заяви, оскільки його прохання залишилося без задоволення і кошти він не отримував. Лист із проханням надати позику не є доказом укладення договору позики. Щодо листа на суму 2 000$ від 21.12.2021 розписка оформлена на користь юридичної особи, але у справі позивачем є фізична особа, це порушує вимоги належного позивача. Передача коштів не підтверджена, оскільки юридична особа у випадку видачі готівки має оформити видатковий касовий ордер або платіжне доручення у випадку банківського переказу коштів. Щодо розписки на суму 300 000 грн від 21.05.2022 повідомляє, що такої розписки позивачу він не надавав і кошти не отримував. Крім того, позивач згадує таку розписку в тексті позовної заяви, посилається на неї, однак до позовної заяви взагалі розписку не долучив. Позивач зазначає, що оригінал розписки від 21.05.2022 на суму 300 000 грн був обманним шляхом вилучений відповідачем, однак до матеріалів справи не додає доказів в якості підтвердження такої інформації. Просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Лабік Г. І. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали пояснення, що аналогічні тим доводам, яким обґрунтовують позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував факт отримання у [PERSON] будь-яких грошових коштів в якості позики. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свідок [PERSON] зі сторони позивача, пояснив суду, що зі слів своє дружини, доньки позивача, йому стало відомо про наявність боргу відповідача перед позивачем у сумі 300 000 грн. Він особисто свідком передачі зазначених грошових коштів не був, а знає це з чужих слів, зі слів дружини. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно письмової заяви від 30.11.2020 [PERSON] у зв`язку з сімейними обставинами просить у [PERSON] за можливості надати йому безвідсоткову позик у сумі 150 000 грн., терміном до 20 лютого 2021 року. При потребі внесення авансу для викупу землі зобов`язується повернути позику достроково (а.с.5). Згідно копії письмової розписки від 21.05.2022, [PERSON] отримав кошти у сумі 300 000 грн. в якості позики безвідсотковій основі терміном до 31.12.2023. Кошти зобов`язується повернути у вищевказаний термін пред`явнику цього документа (а.с.52). Відповідно до листа, написане від імені відповідача [PERSON] на ім`я позивача [PERSON] , як директора ТОВ «Бескід-Трейд» від 21.12.2021, в якій відповідач зазначає, що ним отримано кошти в сумі 2000 доларів США в якості позики, яка буде погашатись заробітною платою, в якості подальшого обслуговування ТОВ «Бескід-Трейд». Норми права, які застосував суд та мотивована оцінка аргументів сторін. Висновки суду. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статтей 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі№ 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Разом з тим, позивач на підтвердження обставини укладення договору позики грошових коштів у сумі 150000 грн, надав суду заяву, написане від імені відповідача [PERSON] 30.11.2020, в якій останній у зв`язку з сімейними обставинами просить у позивача [PERSON] за можливості надати йому безвідсоткову позику у сумі 150 000 грн. терміном до 20 лютого 2021 року. При потребі внесення авансу для викупу землі зобов`язується повернути позику достроково. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що дійсно ним була написана зазначена заява, в якій він лише просив надати грошові кошти, тобто це було лише його проханням, яке залишилось без задоволення, грошових коштів у сумі 150000 грн він не отримував. Отже, враховуючи пояснення відповідача та за результатами дослідження заяви від 30.11.2020, виходячи з дійсного змісту цього документа, на підставі якого позивачем доказується факт укладення договору позики і його умов, судом не встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики у сумі 150000 грн, оскільки договір позики це рельний договір, яке вважається укладеним з моменту передання грошових коштів від позикодавця до позичальника, а зі змісту заяви не вбачається факт отримання відповідачем будь-яких грошових коштів, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до вимог частини 1 статті 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно вимог статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач на підтвердження обставини укладення договору позики грошових коштів у сумі 300 000 грн, надав суду копію розписки, написане від імені відповідача [PERSON] на ім`я позивача [PERSON] 21.05.2022, в якій останній зазначає, що ним 21.05.2022 отримано кошти в сумі 300 000 грн в якості позики на безвідсотковій основі терміном до 31.12.2023. Кошти зобов`язується повернути у вищевказаний термін пред`явнику цього документа. При цьому позивач зазначає, що оригінал розписки від 21.05.2022 на суму 300 000 грн був обманним шляхом вилучений відповідачем, а тому у неї збереглась лише копія цього документа. У судовому засіданні відповідач пояснив, що позивачем надано лише копію розписки, насправді такої розписки позивачу він не надавав і кошти у сумі 300 000 грн у позивача не отримував. Крім того, у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] зі сторони позивача, який пояснив суду, що зі слів своє дружини, доньки позивача, йому стало відомо про наявність боргу відповідача перед позивачем у сумі 300 000 грн. Він особисто свідком передачі зазначених грошових коштів не був, а знає це з чужих слів, зі слів дружини. Суд заважує, що відповідно до положень процесуальних норм, що регламентують доказування у цивільному процесі, суду мають бути надані оригінали письмових доказів або належним чином засвідченій копії. Більш того, ЦК України передбачає письмову форму договору позики, а тому відповідно до вимог статті 79 ЦК України, доказ, що підтверджує наявність між сторонами зазначених правовідносин має бути достовірним, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому показання свідка [PERSON] суд не може приймати до уваги, оскільки відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі. Крім цього, зазначений свідок не був очевидцем передачі грошових коштів, а про наявність боргу відповідача перед позивачем знає лише з чужих слів. Крім того, суд наголошує на тому, що відповідно до вимог частини 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто крім боргової розписки, факт передання грошових коштів позикодавцем може бути доведено іншим документом. Отже, надавши оцінку копії боргової розписки у сумі 300 000 грн, заслухавши позицію відповідача, який заперечує надання цієї розписки позивачу та отримання грошових коштів, суд вважає, що позивачем не доведено про укладення з відповідачем договору позики у сумі 300 000 грн, оскільки суду не надано доказів про фактичну передачу грошових коштів відповідачу, копія боргової розписки від 21.05.2022 є недостовірним доказом, оскільки не наданий суду в оригіналі, інших належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтвердили факт передання грошових коштів відповідачу, позивачем суду не надані , а тому у цій частині позовних вимог слід також відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 2 000 доларів США. На доведення підстав позовних вимог у цій частині, позивач надає суду лист, написане від імені відповідача [PERSON] на ім`я позивача [PERSON] , як директора ТОВ «Бескід-Трейд» від 21.12.2021, в якій відповідач зазначає, що ним отримано кошти в сумі 2000 доларів США в якості позики, яка буде погашатись заробітною платою, в якості подальшого обслуговування ТОВ «Бескід-Трейд». У судовому засіданні відповідач пояснив, що ним дійсно був складений даний лист, але грошові кошти у сумі 2000 доларів США від так і не отримав. Крім того, розписка оформлена на користь юридичної особи, але у справі позивачем є фізична особа, це порушує вимоги належного позивача. Передача коштів не підтверджена, оскільки юридична особа у випадку видачі готівки має оформити видатковий касовий ордер або платіжне доручення у випадку банківського переказу коштів. Надаючи оцінку листу від 21.12.2021 про отримання відповідачем грошових коштів в сумі 2000 доларів США, а також позиції відповідача з цього приводу, суд виходить з наступного. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України). У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як вже було судом зазначено, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20). При цьому відсутність назви документа такої як «розписка» або «договір» не створює перешкод для того, щоб дійти висновку щодо дійсності правової природи цього документа. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] була складена розписка про отримання в борг грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США, які він зобов`язався повернути. Зазначена боргова розписка написана та підписана власноручно відповідачем. Відповідачем в свою чергу не спростовано складення цієї розписки. Визнання у власноручно складеній [PERSON] розписці свого обов`язку перед [PERSON] з повернення боргу у відповідній сумі свідчить про отримання відповідачем від позивача вказаної суми коштів не пізніше дня складення цієї розписки. Отже, розписка має всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику). З огляду на викладене, розписка [PERSON] від 21 грудня 2021 року підтверджує укладення договору позики між ним та позивачем [PERSON] . Як встановлено судом, оригінал розписки на час подання вказаного позову знаходиться у позивача, що дає підстави для висновку про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу. Відповідачем при розгляді справи не спростована дійсність відповідного договору позики від 21 грудня 2021 року (розписки) або укладення цього правочину, у тому числі не доведено належними та допустимими доказами неотримання відповідачем від позивача [PERSON] коштів у розмірі 2 000 дол. США (у тому числі вчинення кредитором протиправного діяння щодо відповідача до та/або після складення ним відповідної розписки). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18. Оскільки доказів повного виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 2000 доларів США є обґрунтованими. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту неукладання договору позики. При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про порушення вимог належного позивача у справі, враховуючи те, що лист від 21.12.2021 про отримання коштів у сумі 2000 доларів США оформлена на користь юридичної особи, а тому позивачем має бути юридична особа, а не фізична особа, виходячи з наступного. Так, директором ТОВ «Бескід-Трейд» на момент написання боргової розписки [PERSON] була [PERSON] , яка одночасно є і позивачем по даній справі як фізична особа. У судовому засіданні позивач спростувала факт укладення договору позики відповідача з юридичною особою ТОВ «Бескід-Трейд», зазначивши про те, що вона надала відповідачу грошові кошти у сумі 2000 доларів США як фізична особа, тобто особисті кошти, а відповідач при цьому написав саме такий зміст у листі від 21.12.2021, який під час отримання коштів повідомив позивачу, що йому так вигідно. Тривалий час у позивача з відповідачем були дружні та довірливі відносини, а тому вона не заперечувала саме про такий зміст листа про отримання грошових коштів. Більш того, як повідомила позивач, відповідач [PERSON] з 2019 року офіційно не працював у ТОВ «Бескід-Трейд», тобто з цієї дати не перебував у трудових відносинах з вказаним товариством, а тому ніяким чином повернення коштів не могло бути шляхом їх погашення з заробітної плати. Суд відхиляє також доводи відповідача про те, що позивачем передача коштів не підтверджена, так як юридична особа у випадку видачі готівки має оформити видатковий касовий ордер або платіжне доручення у випадку банківського переказу коштів, оскільки судом вже встановлено, що договір позики не було укладено з юридичною особою ТОВ «Бескід-Трейд». Крім того, відповідач не надав суду доказів про те, що він станом на 21.12.2021 офіційно перебував у трудових відносинах з ТОВ «Бескід-Трейд», а саме працював на посаді юриста, не спростувавши ніяким чином доводи позивача про отримання грошових коштів у сумі 2000 доларів США з позивача як фізичної особи. Враховуюч вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 2000 доларів США є обґрунтованими, відповідачем належними та допустими доказами не спростовано факт отримання ним зазначених коштів у позивача, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Суд звертає увагу на тому, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України). Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц). Отже, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах зазначеної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 2000 доларів США. В решті вимог позивача слід відмовити за недоведеністю. Також, суд враховує, що у рішенні від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) Велика Палата Верховного Суду визнала можливість визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті сторонами цивільно-правових угод, які виконуються на території України. Це дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент угоди в іноземній валюті та укладати договори позики в інших валютних одиницях, забезпечуючи таким чином широкі можливості в укладенні правочинів. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані кошти в іноземній валюті, та за відсутності будь-яких домовленостей між сторонами щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, то за умовами договору між сторонами, позичальник має зобов`язання повернути борг у іноземній валюті у визначеній договором / несплаченій сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв» Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Судом встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] . Таким чином, з урахуванням вимог чинного законодавства, наведеного вище, враховуючи те, що судом позов задоволено частково, а тому судовий збір в розмірі 1212,20 грн. (що становить не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб при подачі позову майногового характеру фізичною особою) слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial