Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-28 00:00:00

[PERSON] діючи в інтересах [PERSON] використовуючи систему «Електронний суд» звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовом у якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 193008,60 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебувала з 1992 року у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі-АТ «Укрзалізниця»). Наказом АТ «Укрзалізниця» №1923 від 17.10.2023 позивачку звільнено з роботи з 20 жовтня 2023 року у зв`язку з виходом на пенсію. У зв`язку із звільненням позивачки з роботи, АТ «Укрзалізниця» нарахувало і виплатило їй компенсацію за невикористану відпустку за період 02.12.2020 06.05.2022 (за 50 днів відпустки) в сумі 24 700,00грн. Такий розмір компенсації виплачено виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 494,00грн. в день у зв`язку із відсутністю в позивача середнього заробітку за останній календарний рік (з жовтня 2022 по вересень 2023р.р.) Після звільнення позивачки з роботи, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022р. №483/ос і додаток до нього в частині зупинення дії трудового договору з позивачем та зобов`язано АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з травня 2022 року по 20 жовтня 2023 року (день звільнення та виходу на пенсію) виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 1072,27грн. Сума присудженого судом до виплати середнього заробітку визначена на підставі довідки АТ «Укрзалізниця» №343 від 22.08.2023р. У зв`язку з визнанням неправомірним в судовому порядку призупинення з позивачкою трудового договору та фактичним отриманням заробітної плати за час простою, позивачка вважала, що відповідач повинен перерахувати та донарахувати на її користь заробітну плату (її складові) у зв`язку із звільненням. Тому, 05.11.2024 позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій, зокрема просила: 1) перерахувати грошову компенсацію за невикористану відпустку за період 02.12.2020 06.05.2022 з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 до 20.10.2023 та доплатити компенсацію за вказаний період у розмірі 28913,50 грн.; 2) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023р.р. за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 до 20.10.2023в розмірі 61119,39грн. 3) перерахувати матеріальну допомогу передбачену до п.2.2.9. Колективного договору з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 до 20.10.2023 та доплатити суму допомоги в розмірі 68503,52 грн. У відповідь на вказану заяву відповідач повідомив позивачку листом від 09.12.2024 про те, що АТ «Укрзалізниця» виплатила позивачці всі зазначені в рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23 кошти. Відмову в перерахунку і виплаті зазначених складових заробітної плати позивачка оскаржила до суду. Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова у справі №464/8984/24 від 13.03.2025, суд вирішив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивачки 28913,50 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022, 61119,39 грн компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2022 по 20.10.2023, 68503,52 грн. матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, а всього 158536,41 грн та 1585,36 грн сплаченого судового збору. Зазначене судове рішення залишено в силі без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.09.2025. Ухвалою Верховного Суду від 08.10.2025 в справі №464/8984/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження щодо перегляду зазначених судових рішень. Присуджену рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025 у справі №464/8984/24 заробітну плату відповідач виплатив позивачці 28.10.2025, що підтверджується листом відповідача від 28.10.2025 та СМС повідомленням банку. Вважає, що відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП України повинен виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі N 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.» Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95 (далі - Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку). В жовтні 2024 року, на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23 позивачці нараховано за період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року середній заробіток за час простою виходячи з розміру середньоденного заробітку в розмірі 1072,27 грн. відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» №343 від 22.08.2023. Таким чином, середньоденний заробіток Позивачки без відрахування обов`язкових платежів та внесків становить 1072,27 гривень. З урахуванням розміру середньоденного заробітку з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачкою шляхом множення кількості календарних днів в періоді затримки. Період затримки розрахунку становить з 20.10.2023 по 27.10.2025, що є більше шести місяців, а тому, середній заробіток розраховується за визначений частиною першою статті 117 КЗпП України граничний період який становить шість місяців, тобто за 180 календарних днів, шляхом множення на середній заробіток 1072,27 грн. за один календарний день. З урахуванням наведеного, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку становить суму 193008,60 грн. (1072,27грн. х 180к.д.). Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 07 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали надіслано учасникам справи, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів (за місцезнаходженням). Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 20 листопада 2025 року здійснено перехід із розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20 листопада 2025 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що вина роботодавця у невиплаті позивачу у день звільнення 158536, 41 грн, які було стягнуто з відповідача на її користь рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.03.2025 у справі №464/8984/24 відсутня, оскільки роботодавець правомірно виходив з того, що позивач не перебувала у вимушеному прогулі та не отримувала оплату такого прогулу у період часу з 06.05.2022 по 20.10.2023. Рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було ухвалено у справі №464/4961/23 лише 01.11.2023 та набрало воно законної сили 30.04.2024 за результатами апеляційного перегляду, тобто вже після звільнення позивача з роботи, що мало місце 20.10.2023. Ключовим є те, що Сихівський районний суд м. Львова у справі №464/4961/23 застосував ч. 2 ст. 235 КЗпП України до правовідносин, пов`язаних з призупиненням дії трудового договору за аналогією, що безпосередньо вбачається із тексту самого рішення від 01.11.2023. Норма, яка б встановлювала для роботодавця обов`язок виплатити працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконністю наказу про призупинення дії трудового договору у законі відсутня. При вирішенні питання щодо кількості днів невикористаної відпустки, яку необхідно компенсувати при звільненні та проведенні розрахунку матеріальної допомоги, ключовим є не наказ про призупинення дії трудового договору, а чи отримав працівник у спірному періоді часу дохід, який враховується до стажу роботи, що дає право на відпуски та який включається до розрахунку матеріальної допомоги. Станом на дату звільнення позивача (20.10.2023) у роботодавця були відсутні підстави для застосування до правовідносин, пов`язаних із призупиненням дії трудового договору положень ч.2 ст.235 КЗпП України, яка регулює інші правовідносини, сплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, нараховувати компенсацію за більшу кількість днів відпустки, аніж регламентовано законодавством. Відсутність вини роботодавця у невиплаті коштів, стягнутих рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.03.2025 у справі №464/8984/24 вбачається із самого змісту ст. 9 Закону України «Про відпустки», яка не містять прямої норми про зарахування до стажу роботи, що дає право на щорічні відпустки періоду вимушеного прогулу, зумовленого незаконним призупиненням дії трудового договору. Стягуючи компенсацію за невикористану відпустку Сихівський районний суд м. Львова у справі №464/8984/24 піддав дану норму розширеному тлумаченню. Також просить врахувати, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України обмежує стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, а висновки Верховного Суду вказують на необхідність врахування критеріїв співмірності такого середнього заробітку, який є компенсаційною виплатою, та його зменшення при відповідних обставинах. У своїх Постановах Верховний Суд вважає справедливим зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 10% від несвоєчасно виплаченої суми аж до 1% від заявленої позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Зменшення судом середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 1% від заявленої суми, може бути пропорційним наслідкам порушення, враховуючи, що позивач так і не наводить жодних доводів, в чому виразились її втрати від несвоєчасного розрахунку при звільненні, враховуючи, що грошова компенсація за невикористану відпустку та матеріальна допомога не належать до основної заробітної плати, в той час як відповідач наразі несе значні втрати від щоденного руйнування інфраструктури та збитки, а працівники товариства обмежені у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення згідно ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та виплаті премії. АТ «Укрзалізниця» має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Інфраструктура АТ «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення. Крім цього, позивач наводить невірний розрахунок своєї середньоденної заробітної плати. Так, для визначення розміру середньоденної заробітної плати позивач керується довідкою №343 від 22.08.2023, відповідно до якої до розрахунку взято доходи позивача за січень та лютий 2022 року. Проте, подія, з якою позивач пов`язує стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настала не у березні чи травні 2022 року, а 20.10.2023 року (дата звільнення). Згідно довідки №720 від 14.11.2025, посадовий оклад [PERSON] становив 15027,00 грн, середньоденна заробітна плата складає 683,05 грн. Крім цього, здійснюючи розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач безпідставно включає до розрахунку календарні дні, замість робочих. Стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України обмежує шістьма місяцями. У періоді з 21.10.2023 по 21.04.2024 було 130 робочих днів. Враховуючи, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 683,05 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не може бути більшим ніж 88796,50 грн (683,05 х 130). Проте, з огляду на не співмірність даної суми наслідкам порушення, враховуючи висновки Верховного Суду, вважає, що наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні або повної відмови у стягненні таких коштів. Крім того, тримісячний строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період часу з 20.10.2023 по 16.04.2024 розпочався 17.04.2024 та закінчився 17.07.2024. Станом на дату подання позовної заяви (02.11.2025) позивач суттєво пропустила строк звернення до суду, оскільки зволікала зі зверненням до суду більше 1 року. Пропуск строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 27.11.2025 від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій він зазначає, що з врахуванням того, що середній заробіток слід стягувати виходячи з 130 робочих днів, які є в шестимісячному періоді прострочення, він просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 139395,10 грн. Окрім того, 27.11.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечив доводи відповідача, викладені у відзиві, просить суд їх відхилити, а позовні вимоги задоволити у повному обсязі. 02.12.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив позов задоволити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо позовних вимог заперечила. Зазначила, що вина відповідача відсутня, жодних умисних дій з його сторони не було. Вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду. Просить відмовити у задоволенні позову. А у випадку якщо суд прийде до висновку, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то просить зменшити суму до 1%. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», та відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» №1923 від 17.10.2023 позивачку звільнено з роботи з 20 жовтня 2023 року у зв`язку з виходом на пенсію. Окрім того, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 позов [PERSON] задоволено, наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині призупинення дії трудового договору з старшим ревізором Відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Слободяною Ліаною Цезарівною визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 408534,87 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів) та 4930 грн. 11 коп. сплаченого судового збору. 05.11.2024 позивач звернулася до відповідача із заявою у якій просила перерахувати грошову компенсацію за невикористану відпустку за період 02.12.2020 06.05.2022 з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 до 20.10.2023 та доплатити компенсацію за вказаний період у розмірі 28913,50грн.; нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023 роки за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 в розмірі 61119,39 грн.; перерахувати матеріальну допомогу передбачену до п.2.2.9. Колективного договору з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та доплатити суму допомоги в розмірі 68503,52 грн. Зі змісту листа АТ «Укрзалізниця» №ЦЦУП-13/298 від 09.12.2024, вбачається, що у відповідь на заяву позивача, відповідач зазначив, що ним здійснено усі виплати у розмірі визначеному у рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025 позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошової компенсації та матеріальної допомоги задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 28913,50 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022, 61119,39 грн. компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2022 по 20.10.2023, 68503,52 грн. матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, а всього 158536,41 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 28 жовтня 2025 року відповідачем здійснено виплату позивачу сум стягнутих рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, але не більш як за шість місяців, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Остаточний розрахунок на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2025 року проведений відповідачем 28 жовтня 2025 року. Таким чином, посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, є безпідставними. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Беручи до уваги, що повний розрахунок з [PERSON] був проведений 28 жовтня 2025 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 29 жовтня 2025 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивачка, звернувшись до суду з даним позовом 03 листопада 2025 року не пропустила тримісячний строк звернення до суду. За таких обставин, суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Так, позивач надала суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 139395,10 грн., який охоплює період з 21 жовтня 2023 року по 21 квітня 2024 року. Крім того, покликаючись на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23, позивач зазначає, що середньоденний заробіток без відрахування обов`язкових платежів та внесків становить 1072,27 грн. Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. (далі Порядок), передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану . Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Таким чином, розрахунковий період, який слід брати для розрахунку середнього заробітку складається з серпня-вересня 2023 року останні два календарні місці, що передують місяцю в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата. Разом із цим, у зв`язку з призупиненням дії трудового договору із [PERSON] , остання в розрахунковому періоді серпень-вересень 2023 року не мала заробітної плати, а отже застосуванню підлягає абзац третій пункту 4 Порядку: якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно довідки №720 від 14.11.2025, посадовий оклад позивачки [PERSON] становив 15027,00 грн., а середньоденна заробітна плата складає 683,05 грн. Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №357/6413/18, після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. У періоді з 21.10.2023 по 21.04.2024 було 130 робочих днів. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку за період з 21.10.2023 по 21.04.2024 становить 88796,50 грн. (130 робочих днів * 683,05 грн.). Наведена вище редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року, отже, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Крім того, згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету. Також слід звернути увагу, що позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладена у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, полягає у наступному: виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України». Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, врахувавши усі докази у їх сукупності та обставини даної справи, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум у день звільнення, період затримки виплати такої заборгованості, причини тривалості затримки, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також те, що АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, інфраструктура якого постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково, зменшивши розмір такої суми до 20%, та стягнути з відповідача у користь позивача 17759,30 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів). Крім того, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1393,96 грн., що підтверджено платіжною інструкцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 177,59 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial