Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, предметом якого є стягнення зі [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 4945325 від 05 вересня 2024 року в розмірі 107 972,57 грн. Як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідач уклав кредитний договір з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», за умовами якого отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. 14 вересня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» і відповідачем укладено додатковий договір, за умовами якого сума наданого відповідачу кредиту збільшена на 5 000,00 грн. Відповідач зобов`язався виконувати умови договору, повернути кошти та сплатити відсотки за їх користування, але не виконав свого обов`язку щодо повернення кредиту, має заборгованість. 02 червня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, на підставі якого позивач набув права вимоги до боржників, зокрема до відповідача. Тому, отримавши право вимоги до відповідача, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» звертається до суду для захисту своїх прав. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 972,57 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У порядку ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України просить зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідача на користь позивача. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач подав відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Відзив обґрунтовано тим, що відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям не нараховуються проценти за користування кредитом. Відповідач є військовослужбовцем і на нього розповсюджується положення цієї норми. Крім того, вважає розмір витрат на професійну правничу допомогу неспівмірним зі складністю справи. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідь на відзив. Представник позивача надав відповідь на відзив. Посилається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин 05 вересня 2024 року відповідач не мав статусу військовослужбовця Збройних Сил України. Тому положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджуються на спірні правовідносини. Крім того, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить прямої вказівки про те, що норми цього Закону, у тому числі його п. 15 ст. 14, набувають зворотної дії в часі. У постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22) зроблено висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу, оформлюється письмовими наказами по особовому складу. Відповідачем не надано витягу із такого наказу про його зарахування до складу Збройний Сил України. Посилається на те, що фотозображення, яке у відзиві йменується військовим квитком, не засвідчено належним чином, а тому цей документ не є допустимим доказом. Довідка № 4817 від 25 серпня 2025 року видана не для пред`явлення Інгулецькому районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, через що не може братись до уваги як доказ. Зміст цієї довідки свідчить про перебування відповідача на військовій службі з 25 серпня 2025 року, а строк дії договору № 4945325 від 05 вересня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту сплив 31 серпня 2025 року. Процесуальні дії у справі. 10 листопада 2025 року позовна заява надійшла до суду. 18 листопада 2025 року отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. 19 листопада 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витребувано докази. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Сторони в судове засідання не викликалися, заяв/клопотань не надходило. Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно з військовим квитком 22 березня 2022 року [PERSON] призваний у Збройні Сили України по мобілізації. Відомості про звільнення (демобілізацію) в запас військово-обліковий документ відповідача не містить. 05 вересня 2024 року відповідач [PERSON] уклав з ТОВ « ЛІНЕУРА УКРАЇНА» електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4945325. За умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн строком на 360 днів шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Стандартна процента ставка становить 1% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, знижена процентна ставка 0,95% за кожен день користування кредитом, застосовується за умови, якщо позичальник у визначені терміни сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (п. 1.8 договору). Договір укладений шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором). 05 вересня 2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало відповідачу у кредит 20 000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» та інформацією, витребуваною у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за клопотанням позивача. 14 вересня 2024 року між [PERSON] та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» укладено електронний додатковий договір до договору № 4945325, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 5 000,00 грн, у зв`язку з чим сума кредиту становить 25 000,00 грн, денна процентна ставка 0,991%. Надання кредитних коштів у сумі 5 000,00 грн підтверджується довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК» та інформацією, витребуваною у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за клопотанням позивача. Таким чином, кредитодавець виконав умови кредитного договору у повному обсязі, проте відповідач умови договору з повернення коштів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. 02 червня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, за умовами якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило позивачу право вимоги до боржників. Згідно з витягом з реєстру боржників від 02 червня 2025 року до позивача перейшло право вимоги до [PERSON] за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4945325 (запис № 1018 в реєстрі боржників до договору факторингу) на суму заборгованості 98 222,58 грн, яка складається з: 24 999,99 грн заборгованість за основною сумою боргу; 60 722,59 грн заборгованість за процентами; 12 500,00 грн штраф/пеня. Після набуття права вимоги до відповідача за договором № 4945325 позивачем здійснювалося нарахування процентів. Відповідно до розрахунків позивача та первісного кредитора заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі становить 107 972,57 грн і складається із: 24 999,99 грн заборгованість за основною сумою боргу; 60 722,59 грн заборгованість за процентами; 22 249,99 грн заборгованість за процентами, нарахованими позивачем за 89 днів. Штрафні санкції позивач не просить стягнути. Згідно з розрахунком первісного кредитора 02 жовтня 2024 року [PERSON] в рахунок сплати процентів здійснено платіж у сумі 6 175,00 грн, у рахунок погашення кредиту 0,01 грн. Відповідно до довідки від 28 листопада 2025 року, виданої командиром військової частини [NUMBER] , старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі в цій військовій частині з 25 серпня 2025 року по дату видачі довідки. 01 вересня 2025 року відповідачу видано посвідчення учасника бойових дій. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нормою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції станом на дату укладення кредитного договору військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення електронного кредитного договору відповідачем з первісним кредитором, порушення ним взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги за цим договором. Відповідач порушив умови кредитного договору, кошти на повернення кредиту не сплачував, що призвело до виникнення заборгованості. Судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості первісного кредитора містить відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Разом з тим, суд враховує, що відповідач з 22 березня 2022 року є військовослужбовцем і на нього розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема пункт 15 статті 14. Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, з військової служби не звільнений, кредитний договір укладений не з метою придбання житла та/або автомобіля, тому проценти за укладеним ним кредитним договором згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не нараховуються. У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № № 426/4264/19 (61-7310св24) зроблено такий висновок. Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. При цьому суд не бере до уваги посилання представника позивача на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, оскільки такий висновок Верховним Судом викладено, переглядаючи у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч. ст. 251 ЦПК України. У зазначеній постанові Верховний Суд, аналізуючи пункт 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення), дійшов висновку, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу. Отже, зазначений висновок сформований не щодо підтвердження наявності статусу військовослужбовця для користування пільгами, передбаченими п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, правовідносини у справі, що розглядається, та у справі № 756/3462/20, не є подібними. При цьому суд зазначає, що згідно з п. 5 Положення громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України. Пунктом 12 Положення передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Відповідно до п. 2 Положення за призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу. Таким чином, Положенням передбачено декілька видів призову громадян. Разом з тим, вимоги пункту 12 Положення стосуються військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу. Наданими відповідачем доказами підтверджується, що він призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не є особою офіцерського складу. Військовий квиток відповідача виданий 19 листопада 2018 року, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа». Порядок видачі військового квитка до цієї дати регулюється Порядком видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2017 року № 206. Відповідно до п. 1 Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2017 року № 206, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Визначальним при вирішенні питання про наявність пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», є статус військовослужбовця, який підтверджується документом, що посвідчує особу. З аналізу вищезазначених норм видно, що військовий квиток є таким документом. Тому, оскільки відповідач з 22 березня 2022 року призваний на військову службу, кредитний договір укладений 05 вересня 2024 року, [PERSON] не зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом. Доводи представника позивача про те, що копія військового квитка не завірена належним чином, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відзив на позовну заяву відповідачем подано через «Електронний суд», на відзив та додані до нього документи накладено кваліфікований електронний підпис відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Таким чином, відповідачем подано електронну копію військового квитка. Позивач вважає такий доказ недопустимим, оскільки він не засвідчений належним чином. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 6 ст. 95 ЦПК України). Відповідач надав електронну копію військово-облікового документу з накладенням на неї кваліфікованого електронного підпису, у суду відсутні сумніви у відповідності електронної копії оригіналу, позивач наданим йому правом заявити клопотання про витребування оригіналу військового квитка або завіреної копії не скористався, тому суд вважає електронну копію військового квитка відповідача допустимим та належним доказом. Отже, оскільки судом встановлено, що з 22 березня 2022 року [PERSON] є військовослужбовцем та звільнений від сплати процентів за кредитним договором, вимоги про стягнення з нього процентів за користування кредитом задоволенню не підлягають. З огляду на відмову у стягнення з відповідача процентів суд не перевіряє правильність нарахування процентів первісним кредитором та позивачем. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №642/548/21 передбачено, що за наявності позову про стягнення боргу за кредитним договором суди повинні самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зменшити визначений банком обсяг заборгованості за тілом кредиту на суми зарахованих платежів на погашення штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом). Оскільки сплачені [PERSON] кошти в сумі 6 175,00 грн зараховані первіснім кредитором у рахунок погашення заборгованості за процентами за кредитним договором №4945325 від 05 вересня 2024 року, вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 824,99 грн (24 999,99 6 175,00), що складається із заборгованості за кредитом. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 422,22 грн (17,43%). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до позову судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 10 000,00 грн, на підтвердження яких позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 01 серпня 2024 року №1/08/2024-А, акт прийому-передачі наданих послуг № 4945325 від 31 жовтня 2025 року, з якого видно, що у вартість наданих послуг в розмірі 10 000,00 грн входить, у тому числі, представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства за позовною заявою до [PERSON] , участь у судових засіданнях вартістю 1 640,00 грн. Оскільки справа розглядається без виклику сторін, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 1 640,00 грн не є доведеними. Крім того, відповідачем заявлено про неспівмірність витрат на правничу допомогу. На переконання суду, дії з надання усної та письмової консультацій, складання позовної заяви, проведення, заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів тощо не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи. Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, враховуючи думку відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вартість послуг адвоката в загальній сумі 10 000,00 грн є завищеною стосовно іншої сторони спору, а тому, за умови задоволення позовних вимог у повному обсязі, відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн відповідає принципу розумності та реальності витрат. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 871,50 грн (5 000 х 17,43%). Щодо клопотання про нарахування і стягнення у порядку примусового виконання рішення 3 % річних та інфляційних втрат. При вирішенні питання про доцільність задоволення зазначеного клопотання позивача, суд враховує правові висновки, викладені в пунктах 134-135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22. Можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. З огляду на те, що вимоги про стягнення 3% річних позивачем не заявлено, судом не ухвалено рішення щодо цієї вимоги, стягнення інфляційних втрат до моменту виконання рішення не передбачена ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд вважає вимоги, викладені в п. 4, 5 позовної заяви, безпідставними. На підставі викладеного та

Outcome: partial